Джон Ланчестър
Дългът към удоволствието

Превод от английски: Зорница Димова, Андрей Андреев, 1999

chitanka.info

Моят немски механик много обичаше

да спори и беше твърде досаден.

Не искаше да признае, че е сигурно,

че в стаята няма носорог.

Бъртранд Ръсел

писмо до Отолин Морел

В памет на баща ми

Накратко за съдържанието, източниците на вдъхновение и структурата на творбата

Това не е стандартна готварска книга. Така направеното разграничение обаче се нуждае от незабавно доуточняване: държа да подчертая, че храня най-дълбоко уважение към традиционната готварска книга, която предлага на читателя набор от рецепти, подредени според основните им съставки и подразделени в обхватни категории, най-често на географски принцип. Сред очарователните белези на жанра е похвалната настойчивост, с която се отдава значение на точността — липсата на една-единствена дума или инструкция би могла да доведе нищо неподозиращия готвач дилетант до съкрушително фиаско. Нима на всекиго от нас не се е случвало да изпълни буква по буква някоя рецепта и едва след това да забележи, че накълцаният лук си стои обвинително върху дъската за рязане, а яденето вече ври? Преди години, в жалкия си опит да смае нещастния обект на своята любов, брат ми преживя един от първите си провали само поради отсъствието на думичката „оскубан“ — пред очите на девойката той извадил от фурната печен фазан, ужасяващ в своя жарък саркофаг от опърлена перушина.

Класическата готварска книга носи белезите на два по принцип несъвместими жанра — енциклопедичния и автобиографичния. От една страна, ни представя света категоризиран, диагностициран, дефиниран, обяснен и подреден по азбучен ред, а, от друга, разголва пред нас човешката душа с цялата й чудатост, като описва любопитни случки и интимни моменти от нечий живот. Всички съществуващи готварски книги образуват своеобразен континуум, който започва с „Larousse Gastronomique“ и завършва със… Смятам, че мога да разчитам на въображението на читателя. Едва ли е необходимо да назовавам поименно която и да е от конкретните творби, довели моята съседка англичанка в Прованс (лека й пръст) до възторженото възклицание: „Знаеш ли, обожавам готварските книги — чета ги като романчета!“

Но както вече казах, това не е стандартна готварска книга. По дух тя прилича най-вече на (а и е повлияна от) кулинарно-философско-автобиографичното произведение „Физиология на вкуса“ на френския съдия, войник, цигулар, учител, гастроном и философ Жан-Антелм Брия-Саварен — той и маркиз Дьо Сад се смятат за двамата най-велики опозиционно настроени мислители на своето време. След като се разминал на косъм със смъртта по време на Френската революция („най-необяснимото нещо, случило се на този свят досега“ според Бърк), Брия-Саварен станал кмет на Беле и върховен съдия в Париж. Сестрите му по три месеца не ставали от леглото да събират сили за ежегодното му гостуване. Най-известната му мисъл вероятно е афоризмът „Кажи ми какво ядеш, за да ти кажа какъв човек си“, въпреки че лично аз предпочитам равносметката му за храненето в края на неговия живот: „Стигнал съм до заключението, че границите на удоволствието все още не са известни, нито са дефинирани.“ Според много ценители сиренето, носещо името на Брия-Саварен, което в началото на 70-те години смени производителите си и сега се прави във Фромажри дьо Панзи в областта Шампан, вече е загубило голяма част от вкусовите си качества.

Длъжен съм обаче да призная, че съм черпил вдъхновение и от по-непосредствени източници. Години наред немалко хора ме умоляваха да изложа в писмен вид размишленията си на тема храна. Въпросът „Защо не вземеш да напишеш една книга?“, зададен в широк диапазон интонации и тембри, на моменти дори придобиваше монотонното звучене на индуистка мантра, предизвикана примерно от някое мое пространно изложение върху необходимите съставки за съвършеното касуле[1] или пък върху специфичната викторианска технология за печене на таралеж в глина. Дълго време имах известни задръжки да публикувам собствените си гледища за физиологията на вкуса, тъй като се опасявах, че това би отвлякло общественото внимание от другите ми артистични занимания. Напоследък обаче стигнах до убеждението, че никому не би навредило, ако поднеса на публиката творение, което, макар и в никакъв случай да не е скалъпено набързо или написано с краката, все пак не претендира да бъде нещо повече от стърготина, отскочила изпод длетото на майстора.

Този труд — тази дълго обмисляна и нееднократно отхвърляна идея — изкристализира и благодарение на моята млада сътрудничка Лора Тависток. Тя не само бе най-скорошното попълнение сред онова множество хора, изпитали порива да ме подтикнат към подобно начинание, но се оказа и най-очарователната и най-убедителната измежду тях. Фактът, че не посвещавам книгата на нея, е обясним с обстоятелството, че на този етап от нашата съвместна дейност подобен жест би бил, както тя самата обича да казва, „леко прибързан“.

Реших да променя едно-две имена и географски названия. Мери-Тереза и Митхауг например не са реални образи, а по-скоро творчески приблизителности. (Има ли такъв термин? И да не е имало преди, вече има.) Селцето Сент Йосташ не е селцето Сент Йосташ и хотел „Сплендид“ не е хотел „Сплендид“.

Що се отнася до структурата на творбата, тя се основава на съответните годишни времена и географски точки, в които съм си водил записки. Към края на лятото реших да си позволя кратка почивка и да попътувам из южната част на Франция — страната, превърнала се за мен (както читателят предстои да узнае) в духовна родина и сезонно убежище. Поставих си задачата пътем да записвам всичките си разсъждения, вдъхновени както от посетените места и наблюдаваните там събития, така и от собствените ми спомени, мечти и размисли: един меланж от проникновения в пространствена и темпорална хармония, съчетаващи аромати и привкуси като съставките на безупречно приготвеното задушено. Надявам се, че така книгата ще придобие интересна, разкрепостена и все пак стройна структура. Вследствие от гореспоменатото решение в настоящия момент се намирам в необичайното положение да пиша предговор, преди да съм започнал същинското повествование. На всички ни е познат онзи измъчен, извинителен, увъртащ и оправдателен тон, с който капитаните на кораби обясняват пред началството причините за поредното произшествие, а писателите тълкуват пред читателя творческите си намерения в предговорите на книгите си.

Най-накрая искам да поясня, че възнамерявам — доколкото е възможно, разбира се — да изложа кулинарните си размишления под формата на менюта в сезонен порядък, тъй като според мен менюто твърде добре изразява природно заложения у човека инстинкт към ред, организация и красота. То е отражение на вековните тектонични сили, чийто взрив лежи в основата на всяко изкуство. Менюто въплъщава антропологията на цяла една култура и психологията на отделния индивид — то е биография, енциклопедия, история на нравите. Менюто осветлява социологическите, психологическите и биологичните характеристики на създателя си (и на ползващите го, разбира се), както и географското им местонахождение. Менюто е път, познание, житейска философия, заповед свише, провидение, просветление, потвърждение, изкушение, предупреждение, запрещение, утешение, спасение, порив на въображението, памет, алюзия, илюзия, талисман, молитва или ритуален рефрен, изпят почти шепнешком в миг, когато трепкащите факли се снижават към земята, гората се извисява, вълците вият все по-зловещо, а огънят покорно затихва в очакване на настъпващия мрак.

Съвсем не съм убеден, че аз самият бих избрал да прекарам медения си месец в този хотел. Чайките отвън вдигат по-оглушителен шум и от форсиран мотоциклет.

Тарквин Уинът

Хотел „Сплендид“, Портсмут

[1] Боб с месо в гърне. — Б.пр. ↑

ЗИМА
Две менюта

Първо зимно меню

Уинстън Чърчил обичал да изтъква, че в китайската писмена система идеограмата за „криза“ е съставена от съответните йероглифи за „опасност“ и „благоприятна възможност“. Зимният сезон изправя готвача пред сходно съчетание от риск и шанс. Зимата като че ли е главният виновник за притъпените вкусови усещания на британеца, а оттам и за афинитета му към страховити сладко-кисели комбинации, брутални маринати и войнствени сосове и заливки. (Тези специфични особености на британската кухня ще разгледаме в подробност по-нататък.) Другата заплаха, която зимата таи за изтънчения вкус, е изобилието от клисави теста и тежки брашнени яхнии. Читателите от Северна Европа едва ли се нуждаят от пояснение — още в ранно детство те са изложени на агресията на злосторни наситени мазнини и злонамерени въглехидрати под формата на разни приседливи „лакомства“. (Дори самото название „кафява уиндзорска супа“ носи ясния почерк на зъл гений.) Този тип кулинария достига апотеоза си в английските елитни колежи. Макар и да не съм преживял лично ужаса на подобно обучение — родителите ми правилно прецениха моята крехка, чувствителна душевност и повериха възпитанието ми само на частни учители, — все пак имам ярки спомени от едно-две посещения при брат ми, когото заточаваха да се образова в престижни концлагери.

Последното подобно сафари по тия места е оставило трайни следи в паметта ми. Бях на единайсет години. Брат ми, вече на седемнайсет, бе пред прага на поредната и последна заплаха за изключване от училище — в конкретния случай от пансион, който според баща ми „почти с нищо не отстъпвал на първокласните колежи“. Родителите ми предприеха пътешествието или за да измолят от управата да се смили над Бартоломю, или пък защото той бе спечелил някаква глупава училищна награда за живопис. Както и да е, пристигнахме там и ни разведоха из заведението. Спалното помещение, което брат ми ползваше заедно с още деветнайсет момчета, се оказа истинска забележителност. Единственият източник на отопление бе груба метална тръба, незнайно защо боядисана в черно — дали поради пълно непознаване на физическите закони, дали в съзнателен опит да им се противостои, или пък с нарочната цел стаята да стане още по-студена. Въпросната тръба, която явно не оказваше никакво влияние върху околната температура — сутрин Бартоломю и останалите момчета редовно откривали един пръст лед по вътрешната страна на прозорците, — иначе беше толкова гореща, че докоснеш ли я, неминуемо ще понесеш тежко изгаряне. А фактът, че задължителните им униформени чорапи едва покриваха глезена, предполагаше сериозна опасност от телесен контакт с тръбата — според Бартоломю миризмата на опърлен епидермис била твърде характерна за училищното всекидневие.

Поканиха ни на обяд. Дългата и тясна трапезария беше сравнително прилична в архитектурно отношение, с нисък таван и дървена ламперия. Всяка от десетината продълговати маси побираше рекорден брой шумни младежи. По стените висяха портрети на покойни или пенсионирани директори в мътни, кални цветове. Изключение правеха само последните два експоната: единият представляваше мащабна черно-бяла фотография на хубавец със садистичен вид, издокаран в академична тога, поръбена с хермелинови кожички, а другият предразполагаше към две възможни заключения — или художникът е бил трагикомичен бездарник, запленен от кубизма, или пък Р. Б. Фенър-Кросуей действително е бил въплъщение на кошмарното храносмилане, художествено изобразено чрез розово-синкави ромбоиди.

Появата ни бе оповестена от мощен гонг. Момчетата утихнаха, изправиха се на крака и с нескрито, почти воайорско любопитство проследиха как семейството ми пристъпя след нестройното преподавателско шествие към почетната маса, разположена в дъното на залата, перпендикулярно на останалите маси. Пот изби в сгъвките на колената ми. Пламнал от неудобство, брат ми креташе последен в редичката. В общото затишие възедър младеж с арийски черти (несъмнено подмазвач в час, а на двора — побойник) произнесе молитва на латински.

Гостиха ни с меню, което дори Данте не би дръзнал да сътвори. Аз бях настанен срещу родителите си, между топчеста икономка и безмълвен наставник французин. Първо ни поднесоха супа — помия с телесна температура и консистенция на слузеста храчка, в която без капка свян плуваха жили и сланини. После в центъра на масата кацна димящ казан. Директорът, окичен с часовник на ланец и гордо изпъчил двойна брадичка, се надвеси над казана и вдигна във въздуха пълен черпак, изпускащ пара като прясна конска фъшкия върху лед. Зашеметен от гледката и аромата, едва не повърнах. Междувременно пред мен положиха щедра порция от въпросния специалитет, който явно претендираше за титлата „пай по селски“ — заключение, до което стигнах, след като разпознах топчетата сивкава кайма, пръснати сред парчета кафеникав картоф.

— На това момчетата му викат „голямата загадка“ — радостно сподели с мен икономката. Французинът видимо потръпна при репликата й.

Нямам никакъв спомен — пък и не мога да си представя — за какво друго сме разговаряли. Що се отнася до останалата част от обяда, бих се позовал на биографа на Суинбърн, който по повод твърде непристойното държане на великия поет на лекция за римската отходна канализация отбелязва: „Тук музата на историята следва да замълчи.“

Непоносимостта има много общо с еротиката. Тя може да се разглежда като „физически феномен“ (тази сполучлива формулировка дължа на една моя млада позната). Ролан Барт твърди някъде из писанията си, че който и да е набор от предпочитания и непоносимости е потвърждение на факта, че всеки от нас има тяло и то се различава от тялото на другия. Велика глупост. Всъщност нашите непоносимости ни дефинират, като ни изолират от онова, което е извън нас: те изолират индивида от света по начин, недостъпен за твърде баналната палитра от предпочитания. „Чревоугодничеството е оценъчен акт, чрез който изразяваме афинитета си към нещата, които отговарят на вкуса ни, пред онези, които не отговарят на вкуса ни.“ (Брия-Саварен) Да харесаш нещо означава да желаеш да го поемеш и така да се подчиниш на света — доброволен акт, чрез който частично се примиряваш със смъртта. Обратно, непоносимостта затвърждава периметъра, отделящ индивида от света, и ясно дефинира обекта, попаднал в обсега й. Всяка непоносимост е тържество на самоопределението, разграничението и отцеплението — тоест тържество на живота.

Не преувеличавам, когато казвам, че гореспоменатата визита при брат ми в колежа „Сейнт Ботолф“ (името е променено) беше определящ фактор за формирането на личността ми. Сблъсъкът ми със същинската баналност — човешка, естетическа и кулинарна — бе истинско просветление, макар и с отрицателен знак, и затвърди вече зародилото се у мен съмнение, че артистичната ми натура ме поставя в категория, коренно различна от тази на тъй наречените ми събратя. Затова впоследствие избрах Франция, а не Англия, изкуството, а не обществото, разграничението, а не подчинението, вечното съмнение, а не непоклатимите убеждения на еснафите, овнешкото бутче с чесън, а не агнешкото печено с джоджен. Помните ли кой беше казал: „Пред мен в гората се откриха два пътя и аз избрах по-неотъпкания — от този миг за мен светът бе много по-различен.“ (Дори да не помните, моля да обърнете особено внимание на последната дума.)

Може и да отдавам твърде голямо значение за духовното ми израстване на детския си потрес от някакъв калпав пай по овчарски. (Доскоро се стараех да правя разграничение между пай по селски, който се приготвя с късчета телешко месо, и пай по овчарски, който се приготвя с агнешко, но се отказах, тъй като за повечето хора между тях не съществува разлика. Бездруго френският вариант на това ястие е доста видоизменен.) Все пак, надявам се, достатъчно убедително доказах тезата си за творческия подход, който всеки готвач следва да приложи по отношение на менюто през зимния сезон. Добрият готвач възприема зимата като възможност чрез тънкостите на кулинарното изкуство да прояви усета си за хармония и красота, да изрази органичното единство на своята душевност с годишните времена и да докаже неразривната връзка между ритъма на светоусещането си и ритъма на природата. Небцето трябва да бъде ухажвано, възбудено, прелъстено. Долупредложеното меню показва как това може да се постигне чрез съчетаването на аромати и привкуси от определен тип и със съответна наситеност, подходящи за онези месеци в годината, когато вкусовите усещания на човек са доста притъпени.

Блини с подквасена сметана и черен хайвер Задушено по ирландски „Царицата на пудингите“

От всички съществуващи разновидности на палачинката — френските crêpes и galettes, шведските krumkakor, sockerstruvor и plättar, финландската tattoriblinit, характерната за цяла Скандинавия äggvåffla, италианските brigidini, полските nalesniki, белгийските гофрети и йоркширския пудинг — лично аз отдавам предпочитанията си на блините. Те се отличават от останалите представители на дружното семейство Палачинкови по това, че са по-дебели, не се поднасят сгънати или навити и бухват от мая, а не от сода бикарбонат; също така, бидейки от руски произход, те се правят от елда (подобно на бретонските палачинки), а не от обикновено брашно. Елдата не е тревно растение, тоест не е от групата на така наречените зърнени култури и не е под закрилата на древноримската богиня на земеделието Церера. Празненствата в нейна чест включвали пищна церемония, при която лисици с пламтящи опашки диво препускали из арената — символика, чийто смисъл и до ден-днешен остава загадка. В древногръцката митология на Церера съответства богинята Деметра, майка на Персефона. Култът към нея пък бил честван с Елевзинските мистерии, вдъхновени от случая, когато тя се оказала принудена да разкрие божествеността си, за да обясни защо пъхнала в огъня невръстния наследник на цар Келей — ситуация, в която дори една богиня е редно да се смути.

И така, блини.

Пресявате една чаена чаша елда, прибавяте 15 г мая, разтворена в топла вода, и чаша топло прясно мляко и оставяте сместа да престои петнайсет минути. Отделно разбивате една чаена чаша брашно с две чаши мляко, два жълтъка, една чаена лъжичка захар, една чаена лъжичка разтопено масло и щипка сол. Прибавяте втората смес към първата, оставяте да престои близо час и добавяте два белтъка, разбити на пяна. Сетне нагрявате чугунен тиган — от онези, които и на латински, и на гръцки се наричат „плацента“, без това да има нещо общо с обвивката, в която зародишът преживява в майчината утроба. Родените „с було“ от тази обвивка (като мен например) според поверието се радват на късмет в живота, притежават дълбока проницателност и никога не умират от удавяне — навремето суеверните моряци броели баснословни суми за бурканче консервирана плацента. Фройд също се родил с було, както и Дейвид Копърфийлд, героят на любимия му роман. Понякога в семейството едното дете се ражда с було, а другото — не. Тогава разликата помежду им по отношение на обаятелност и талант може да е тъй болезнено очебийна, че да предизвика яростна ревност от страна на неощастливеното дете, особено ако братчето или сестричето му е дарено не само с късмет, а и с неоспорими лични достойнства и артистични заложби. Но нека не забравяме, че колкото и да е неприятно да си обект на подобни отрицателни емоции, далеч по-унизително е да си в техен плен. Да твърдиш например, че си си счупил ръката, защото петгодишното ти братче те бутнало от клона, докато сте се катерили на дървото (а всъщност си паднал оттам в стремежа си да се покатериш колкото може по-нависоко, за да надникнеш в стаята на бавачката), е долен начин да отмъстиш на едно невръстно дете, задето е завладяло сърцето на въпросната бавачка, срамежливо поднасяйки й талантливо нарисуван неин портрет с романтично посвещение в жълт пастел: „Това е за теб, Мери-Тереза, понеже си ми на сърце“.

Щом от тигана започне да се надига пара, смело сипвате в него от тестото черпак по черпак — имайте предвид, че от всеки черпак ще набъбне отделен блин и че посочените количества са предвидени за шест души. Обръщате блините, когато по повърхността им се появят мехурчета.

Поднасяте ги с подквасена сметана и черен хайвер. Ако и за сметаната се нуждаете от пояснения, мога само да ви съжалявам. При хайвера, който представлява почистени и осолени яйца от есетра, нещата обаче стоят другояче. В своята „теория за съотношението между стойност и (не)наличност“, социологът Торнстайн Веблен — колкото и да е чудно, не германец, а родом от Уисконсин, САЩ — излага тезата, че колкото повече дадено нещо се възприема като рядкост, токова по-висока става стойността му, независимо от действителните му качества и достойнства. Логически възниква въпросът: ако зеленчуковият концентрат „Мармайт“, с който всяко второ английско домакинство подправя храната си, се набавяше тъй трудно, както хайверът, дали би се изравнил с него по стойност? Не е особено трудно да се отгатне отговорът — добре известно е, че сред пребиваващите в чужбина англичани бурканче „Мармайт“ или консерва зрял фасул в доматен сос може да придобие статута на разменна монета. Докато живееше в Арл, брат ми веднъж спечели на покер от бивш актьор, който зарязал театъра и открил магазин с хранителни стоки за носталгични англичани. Бартоломю получи печалбата си във вид на целогодишен запас шоколадови бисквити, уж помагащи за храносмилането, та в следващите дванайсет месеца наддаде с десетина килограма, които така и не успя да смъкне.

В крайна сметка стигаме до въпроса дали хайверът, казано простичко, си струва парите? Преди да отговорите прибързано, следва да се замислите какво вълшебно създание е есетрата. Тя не само снася тези фини, екзотични, трудно откриваеми и скъпоструващи яйца, но обитава планетата от близо сто милиона години — при това без съществени видоизменения — и се явява един от най-старите животински видове на света. На дължина често достига три метра и половина и има муцунка, с която дълбае в морското дъно за храна. Следователно, когато ядете хайвер, вие вкусвате от едно мистериозно противопоставяне на възвишеното и атавистичното. За което, разбира се, трябва да си платите. Качеството на хайвера се определя от размера на яйцата, а той от своя страна зависи от големината на рибата-майка: най-едрата е моруната, следва есетрата и накрая пъстървата. Моят любим хайвер е от есетра, чийто цвят варира от цвета на стар боен кораб до този на невидели слънце слънчогледи. Висококачественият хайвер често носи и надписа „леко осолен“.

Процедурата за оптимално осоляване на волжкия хайвер е твърде слабо позната. Дегустаторът (представете си червендалест юначага с игриво пламъче в очите, плетена шапка на главата и втъкната в ботуша кама) пъхва в устата си едно-единствено зрънце и го търкулва с език по небцето си. С вродената си дарба и дългогодишния си опит, съчетани в почти мистична хармония, той веднага преценява колко сол следва да се добави. И най-малката неточност в изпълнението би имала катастрофални последици, както гастрономически, така и икономически, което обяснява присъствието на камата. По аналогичен начин човекът на изкуството (не визирам само себе си) мигновено преценява стойността на дадено произведение, сякаш сетивното възприятие и критичната оценка са или синхронни действия, или оценката дори предхожда възприятието с част от секундата — подобно някой парадокс на квантовата физика или сън със сложна фабула, в която времето и пространството се простират безгранично, а хората и предметите се размиват и плавно преливат един в друг (покоен роднина е същевременно и контрабас, самолетен полет до Аржентина се смесва със спомена за първото съвкупление, а засичащ револвер се явява и перука): и така до разтърсващия финал с воя на сирени над Лондон, които уж известяват избухването на ядрена война, а всъщност се оказват някой банален, но утешителен звук от човешкото ежедневие, съдържащ в себе си цялата онази оплетена история от съня — радостното дрънчене на будилника например или звънеца на вратата, пред която е застанал кварталният пощаджия с огромен неугледен пакет в ръце.

Шахматистите ядат хайвер, за да могат бързо и лесно да си набавят необходимото количество белтъчини, без да им се доспи или да им стане тежко на стомаха както след нормално хранене. Хайверът е прекрасна храна за по-студено време. За съжаление не се предлага по кратките фериботни маршрути като настоящия, иначе би представлявал чудесна закуска за изморения пътник. На терминал 4 на летище Хийтроу обаче, точно до миниатюрния бутик на „Харъдс“, в цялата си прелест се е настанил кичозен „Хайвер-бар“.

Мистерията, съдържаща се в химическите свойства на маята, и до ден-днешен не е напълно разгадана от учените. Това ни напомня, че във вселената все още има тайни, все още съществуват непроучени кътчета и местенца. За мен маята, вероятно заради връзката с Деметра (или пък заради липсата на връзка — будизмът ни учи, че липсата на връзка е всъщност висша форма на свързаност), действително олицетворява понятието „мистерия“. Не крия задоволството си от факта, че щом никой не е успял да разнищи магията на втасващата мая, значи все пак е останало зрънце поезия в нашия свят, който на моменти ни се струва смален и изцеден от премного обяснения и дефиниции. Винаги съм се дразнил, когато ме нарекат гений. За щастие хората удивително бързо усещат неприязънта ми към въпросния термин и избягват да го използват в мое присъствие.

Щедро гарнирате блините със сметана и черен хайвер. Така получавате предястие за шест души, с по една-две блини за всеки. (Имам чувството, че вече поясних това.) Не е разумно човек да се натъпче само с блини, освен ако не възнамерява да прекара цял ден на лов за мечки в тайгата, хвалейки се със завоеванията си сред нежния пол.

Задушеното по ирландски е непретенциозно ястие, ала това ни най-малко не му пречи да е вкусно. Открай време то е свързано в съзнанието ми (в сърцето ми, в паметта на небцето ми) с моята бавачка Мери-Тереза — чистокръвна ирландка, родена в Корк и отраснала в Скибърийн. Тя беше една от малкото непроменливи величини в детството ми — детство, което поне през първите десетина години бе направо чергарско. Работата на баща ми беше от такова естество, че се налагаше често да се местим от едно място на друго. Майка ми пък, като бивша актриса, бе развила неудържимо влечение към пътешествията, към усещането за непрекъснато движение. Нейна слабост бяха не толкова куфарите, колкото сандъците, побрали цялата й представа за дом — дом, който обаче трябваше да се приема с ясното съзнание, че е бутафория, имитация, нещо като мизансцен или театрално претворение на онази грижовно охранявана територия, в която е затворено домашното всекидневие. Провесените по стените килимчета и преносимият реквизит от екзотични „трофеи“ (лакиран китайски параван например или ониксова египетска котка, с ненормално издължено тяло и неестествено навирена опашка) сякаш непрекъснато напомняха: „Ето го декора, дайте сега да си играем ролите.“ Мисля си, че тя действително би предпочела да гледа на майчинството като на една от многото блестящи и забавни роли, които трябва да претвори — само че май се бе случило така, че вместо шеметно да се появи на сцената и набързо да обере овациите, цялата работа мъчително се бе проточила и експерименталната постановка, първоначално замислена като водевил (Крал Лир, представен като сенилен бирен магнат, Корделия снове край него на ролкови кънки), неочаквано се бе превърнала в кротка банална пиеска, неслизаща с години от сцената (като „Мишеловката“ от Агата Кристи например), та майка ми трябваше да си тегли последствията, задето е приела досадната си роля, и то главно за да услужи на режисьора в труден за него момент. С други думи, за майка ми родителската роля в живота бе аналогична на ролите в театъра, играни по принуда от актьори, чиято напреднала възраст или твърде странна физика не им дават друга възможност, освен да се специализират като „характерни типажи“. Тя ту се самоиронизираше, ту се отнасяше някъде в облаците, ту изпадаше в самосъжаление и по този начин сякаш искаше да внуши, че след като най-хубавото от живота вече е зад гърба й, е готова да поеме и тази роля.

Пред нас, независимо дали ни проверяваше ноктите, или ни водеше на цирк, майка ми винаги надяваше маската на човек, който стоически пази в тайна някаква страшна медицинска диагноза: децата в никакъв случай не бива да научат! Тя обаче имаше и бляскав сценичен вариант „за пред хората“. Тогава изиграваше ролята си на майка така, сякаш някоя много, ама много прочута актриса е изпаднала в беда насред австралийската пустош (влакът дерайлира, прегазвайки проснат на релсите труп на кенгуру, или пък релсите изобщо ги няма, защото потопът след внезапна буря ги е отнесъл) и й се налага да преспи в най-близкото селище, където за нейна най-голяма изненада местните жители се суетят в предпремиерна треска, тъй като след седмици репетиции тъкмо тази вечер ще представят „Хамлет“ на сцена, осветена с помощта на вятърен генератор. Докато гостенката се разкъсва от противоречиви чувства — ужас от кощунственото посегателство, но същевременно и романтично умиление, — домакините установяват коя е тя всъщност (посредством дълго съхранявана от заекващ обожател мърлява страница от списание, на която е отпечатан ликът й) и, естествено, настояват да поеме не коя да е, а главната роля в представлението им. Тя, разбира се, скромно се опитва да ги отклони, те от своя страна я увещават още по-настойчиво и в крайна сметка се вижда принудена, просто от благоприличие, да приеме някакъв компромисен вариант, тоест да изиграе най-незначителната и непривлекателна роля — да речем, ролята на гробаря. И я изиграва тъй блестящо, че десетилетия след това порасналите вече деца на първоначалния драмсъстав продължават да споменават името й с възхита, когато вечер от верандата зърнат гордия силует на единствения за деня влак, очертан на фона на величествените пурпурни краски и невероятно удължените сенки на пустинния залез… Ето как майка ми се превъплъщаваше в майчинската си роля, а аз като нейно дете по време на тези представления се чувствах възвисен, одухотворен, същински галеник на съдбата. Ако вие обаче от всичко, казано дотук, сте останали с впечатлението, че майка ми е била „истинско чудовище“ (както я нарече една моя събеседничка наскоро), значи не съм пояснил достатъчно добре, че тя насърчаваше и нас, децата й, да участваме — или по-скоро да бъдем съучастници — в постановките й, с което на практика ни предоставяше повече лична свобода или поне повече възможност за маневриране. Изиграехме ли си ролята, отредена ни в поредния й спектакъл (било в дует или в ансамбъл, било то Брехт, Пинтър, Ибсен, Стопард или Есхил), майка ми, благодарение на пълната си незаинтересованост от всичко извън театъра, великодушно ни оставяше сами да запълним незаетата част от емоционалното си пространство.

И така, тя нямаше нищо против честите пътувания и непрекъснатата смяна на местожителство, което всъщност беше добре дошло, защото работата на баща ми изключваше възможността за друг начин на живот. Детството ми премина в постоянно движение и ключовите моменти във физическото и духовното ми израстване бяха отдалечени един от друг не само във времето, а и в пространството. Все още пазя някъде опърпан албум с червена кожена подвързия. На една от снимките съм хванал майка ми за ръката и гледам победоносно в камерата, едва прикривайки гордостта от факта, че за пръв път в живота си съм надянал дълги панталони. Размазаните очертания на множество мачти в далечината подсказват твърде малко къде точно се намирам в този момент: в Каус ли, в Портофино ли, или пък в Ист Луи. На друга фотография, сниман отвън, се вижда лондонският ни апартамент — партер в Бейзуотър, по-точно ледник с високи прозорци, неподдаващ се на отопление, на който все още съм собственик и където баща ми за пръв път забеляза мъждукащата в мен светлинка на осенилото ме призвание: вдигна от масата акварела, който бях нарисувал същия следобед (изобразяващ парникова мимоза и няколко сухи стръка лавандула, подредени в стъклена кана), и каза:

— Знаеш ли, момчето ни май има талант!

Този спомен се свързва в паметта ми с миризмата на паркет. Следобедите, когато нямах конкретно занимание, методично откъртвах с нокти по някоя и друга дъсчица от паркета в стаята си не толкова заради удоволствието от подобно вандалство, колкото за да вдъхна упойващата миризма на смолистото лепило, с което закрепят паркета. Въпросната миризма ми действаше като магическо успокоително средство. Пък и бях забелязал, че после, колкото и внимателно да върнеш дървеното блокче на мястото му, то все пак си остава някак различно от преди. Имах чувството, че мозайката от паркетни плочки, подредени по четири в квадрати, които в ъглите на стаята се пречупваха по средата и заприличваха на разполовени диаманти, крие някакво тайно послание, носи някакъв кабалистичен смисъл — мислех си, че ако достатъчно дълго или настойчиво се вглеждам в нея, тя рано или късно ще ми подскаже нещо, ще ми даде някакъв знак.

В албума има и снимка на апартамента ни в Париж близо до Рю д’Асас: жилище, останало в съзнанието ми като мястото, където за пръв път се срещнах със смъртта. Там умря хамстерът Херкулес, за който тогава временно се грижеше брат ми, тъй като собственикът му — внук на вечно намръщената ни портиерка — бе заминал да прекара лятната ваканция при роднини в Нормандия. Баща ми ни съобщи скръбната вест в костюм с черна вратовръзка.

В онези години Мери-Тереза беше постоянно присъствие сред нас, преди всичко в ролята си на бавачка, но също и като прислужница, изпълняваща различни функции. Готвенето не бе сред основните й задължения, но тя все пак запретваше ръкави и вършеше и тази работа в случаите — а те съвсем не бяха малко, — когато по една или друга причина поредният ни готвач или готвачка отсъстваше от къщата. (С течение на годините през кухнята ни се изниза цяло шествие от образи, родени сякаш от перото на Достоевски: мошеници, мечтатели, пияници, досадници, авантюристи, поетични натури, всеки със своя философия за живота и свой тайнствен вътрешен свят.) Мери-Тереза обаче вече не работеше за нашето семейство в онзи паметен ден, когато готвачът Митхауг — твърде жизнерадостен и приказлив екземпляр противно на всички представи за норвежците, а освен това и майстор на туршиите — не се появи навреме, за да приготви някаква изключително важна официална вечеря. (По-късно се разбра, че в същия ден е бил премазан от влак.)

При всеки от гореспоменатите случаи, когато трябваше да спасява положението, Мери-Тереза с почти ритуален маниер надяваше престилката със сини къдрички по края, специално предназначена за подобни кризисни ситуации, и с очарователно бойка крачка и решително изражение на лицето се устремяваше към кухнята, за да приготви рибена яхния, руло от телешко или бъбреци, печено пиле, някой и друг омлет (все храни, поверени й от семейния съвет след дълги заседания) или пък собствения си специалитет — задушено по ирландски. Така за мен уханието на последното ястие постепенно се превърна в своето рода общ, обединяващ мотив на непрестанно променящите се географски точки, в които преминаха ранните ми години: един вид спойка, свързваща различните местопребивавания от детството ми в единно, индивидуално обособено и последователно разгръщащо се повествование — също както в ред рецепти отделните съставки се свързват в общо цяло посредством сметана, масло, брашно, нишесте, кръв, смлени бадеми (традиционно английско средство, което съвсем не е за пренебрегване) или, както в следващата рецепта, посредством някой по-сипкав сорт картофи. След като Мери-Тереза бе освободена от задълженията й към нашето семейство, дълго време ароматът и вкусът на задушено по ирландски ми липсваха сякаш най-много от всичко.

Първо трябва да подберете продуктите. Длъжен съм да призная, че съществуват различни гледища по въпроса кое месо е най-подходящо за тази рецепта. Три различни източника ще ви препоръчат съответно „обезкостен агнешки бут“ или „средната част от агнешки врат“ или „пържоли от крехката част на агнешки врат“. По мое мнение спокойно можете да използвате кой да е от трите вида месо, защото задушеното по ирландски в крайна сметка си е селско ядене (имам предвид историческите му корени, а не вкусовите му качества). Овнешкото, разбира се, е по-вкусно от агнешкото, но в днешни дни е почти невъзможно да се набави. Близо до къщата ни в Норфък имаше един месар, който продаваше овнешко, но той за жалост се спомина. Що се отнася до предпочитанията на някои капацитети към обезкостеното агнешко, мога само да отбележа, че Мери-Тереза винаги настояваше месото да е с кокал, тъй като кокалът внася допълните тен привкус в ястието, а костният мозък му придава фина, леко напомняща на желатин плътност. Килограм и половина агнешки врат или бут, по възможност с кокал. 700 г твърди, несипкави картофи „Бишоп“ или „Пентланд Джавелин“, ако ще използвате английски сортове, иначе разпитайте добре кварталния зарзаватчия. Същото количество сипкави картофи, които, като се разварят, изпълняват гореописаната спойваща функция — „Марис Пайпър“ или „Кинг Едуард“ във Великобритания или отново питайте зарзаватчията. Навремето имаше един много добър зарзаватчия на ъгъла на Рю Касет и Рю Шьовалие в Париж, но не ми се вярва все още да съществува. (И до ден-днешен няма точно научно обяснение за разликата между сипкавите и несипкавите картофи. Ако не сте сигурни от кой сорт е даден картоф, пуснете го в разтвор от една част сол и единайсет части вода: сипкавите потъват.) 700 г лук, нарязан на тънки филийки. Подправки според вкуса — дафинов лист, риган, майорана, мащерка. Ако са сушени, около две чаени лъжички. Сол. Нарязвате месото на малки котлети. Избирате достатъчно голям покрит съд. Обелвате картофите и ги нарязвате на едро. Нареждате съставките както следва: ред несипкави картофи, ред лук, ред месо, ред сипкави картофи, ред лук, ред месо и така нататък, като последният ред е от всички останали картофи, независимо от вида им. Всеки отделен ред поръсвате със сол и подправки — нещо, което няма да можете да направите, ако вече сте започнали да изпълнявате рецептата, без да я прочетете докрай. Нека това да ви е за урок. В процепите между месото и картофите сипвате студена вода, докато изплува на повърхността. Покривате съда, поставяте го във фурната (при газови печки, включете на 2) и печете в продължение на три часа. Когато извадите ястието, ще видите, че сипкавите картофи са се разпаднали в останалата течност. С посочените количества можете да нагостите шест по-яшни лица. Рецептата е толкова изчистена в идеологически аспект, че е чак затрогваща.

В широк философски план могат да се разграничат два основни вида задушено според начина на приготовление: при единия някои от съставките се подлагат на предварителна топлинна обработка — запичане, запържване и прочее, а при другия не. Задушеното по ирландски е най-достойният представител на втория вид. Към същото семейство принадлежи и задушеното по ланкашърски, което се различава от ирландския вариант само по това, че може да съдържа и бъбреци, а минути преди да се извади от фурната, капакът на съда се отстранява, за да хване ястието златиста коричка. Сходството между тези две разновидности на задушеното е ярко доказателство за родствените връзки между културите на Ланкашър и Ирландия: та нали не другаде, а в Манчестър баща ми бе „открил“ Мери-Тереза, уж в някакъв бояджийски цех. (Истината е, че един колега на баща ми, чиято съпруга чакала дете, предсрочно наел Мери-Тереза за бавачка, като дори платил на частен детектив да провери дали препоръките й са достоверни, а после я уволнил веднага щом се установило, че жена му кара мнима бременност.) Далечен братовчед на споменатите два вида задушено е вареното овнешко, което по неизвестни причини винаги е било подценявано като ядене, а всъщност е твърде вкусно, особено подправено с капри, както препоръчва традиционната рецепта. (Според Огдън Наш истинският епикуреец направо би изтръпнал, ако му поднесете овнешко варено без капри.) Не бива да подминаваме и питателния германско-елзаски backenoff, приготвен с овнешко, свинско, телешко и картофи, галещото стомаха телешко фрикасе, което в последния момент се сгъстява с помощта на сметана, и, разбира се, двата класически вида daube — по провансалски и по авиньонски. Във Франция различните видове задушено, приготвени без предварителна топлинна обработка, носят общото название daube, съкратено от името на готварския съд daubière — гърне с тясно гърло и широка, тумбеста средна част, напомняща издутия корем на Буда.

При другия основен тип задушено съставките се подлагат на предварителна обработка при висока температура — най-често се запържват с малко мазнина, като за соте, — с оглед да се ускори сгъстяването на ястието и обединяването на различните ингредиенти (за тази цел понякога се използва и брашно или подобно действащи вещества), а също и за да се просмучат разнородните аромати един в друг на по-ранен етап. Както казва Хъкълбери Фин: „Ако в казана сложиш най-различни работи, нещата се омесват напред-назад в соса и манджата става по-хубава.“ Трябва обаче да подчертая, че предварителното запичане или запържване не спомага да се „съхранят собствените сокове“ на продуктите — научно е доказано, че не протича подобен процес. (Подозирам, че това широко разпространено, но напълно погрешно мнение се дължи на факта, че първоначалното запържване на храната й придава лек вкус на загоряло, услаждащ се на мнозина.) Представители на този вид задушено са британското „телешко задушено“, към което повечето не без основание подхождат с боязън; лъхащото на бира белгийско carbonnade flamande; характерните за френските провинции gibelottes, matelotes и estouffades; navarin, който се приготвя от младо агънце, ряпа и дребни пресни картофки, сякаш подличко, с типична селска хитрост да внуши идеята за детеубийство; пикантните, обилно подправени tagines от Северна Африка; сгряващото broufado на лодкарите по Рона; boeuf à la gardiane, любим на краварите от областта Камарг и дори кръстен на професията им; известните coq-au-vin и гулаш, тъй прочути, че едва ли по света има меню, в което да не фигурират; бьоф Строганоф, учудващо лесен за приготвяне и изключително подходящ в случай на неочаквани гости; всички видове рагу; stufatino alla Romana; stufado di manzo от Северна Италия; estofat de bou от горда Каталония и така нататък… Списъкът е безкраен. Моля да отбележите, че докато френските аристократи са останали в историята на човечеството с шедьоври като филето на виконт Дьо Шатобриан и соса на маркиз Дьо Бешамел, то британската нация тачи покойните си благородници заради изобретения от рода на жилетката, носеща името на граф Кардиган, гумените ботуши на херцог Уелингтън и сандвича на граф Сандуич.

А сега, позволете ми да цитирам един безспорен кулинарен специалист: „Докато разковничето на задушеното е в постигането на пълно единство при съчетаването на разнородни съставки, тайната на сотето е във взаимодействието на отделните съставки, които, от една страна, ревностно бранят специфичните си вкусове и аромати, а, от друга, са хармонично свързани посредством общия сос.“ Прекрасно казано. Да не забравяме, че в САЩ предпочитаната метафора за асимилацията на имигранти вече е сравнението с „купа салата“ — старият термин „котел за претопяване“ предполагал заличаване на индивидуалната културна принадлежност. С други думи, ако някога под „котел за претопяване“ са разбирали соте, сега той има значението на задушено.

Десертът, който предлагам за завършек на менюто си, може би в някаква степен е по-спорен от предишните две ястия. „Царицата на пудингите“ е сладкиш, твърде подходящ за зимния сезон и далеч по-лесен за приготовление, отколкото изглежда на пръв поглед. Мери-Тереза винаги ни го поднасяше след задушеното по ирландски; той бе и един от първите специалитети, които се научих да приготвям сам. Към 150 г галета добавяте чаена лъжичка захар, примесена с ванилия, 50–60 г масло, настъргана кора от лимон и половин литър горещо прясно мляко. След като сместа изстине, разбивате в нея четири белтъка, изсипвате в намазнена плитка тава и печете, докато хване коричка. Отгоре намазвате две лъжици от любимия си конфитюр, предварително подгрят. Вие конфитюр от ягоди ли предпочитате или от боровинки? Без значение. В медна купа разбивате четири белтъка на сняг, докато пяната се втвърди. Постепенно прибавяте една чаша захар и я разбивате с въртеливо движение на китката — представете си, че въртите копчето на огромно радио. С получената глазура покривате конфитюра, поръсвате с още малко захар и печете в продължение на петнайсет минути. Смущаващо е, че когато стане дума за този сладкиш, човек много трудно избягва повторението на генитивното „на“ — повторение, което предизвиквало силно раздразнение у Флобер. Все пак, една от най-очарователните характеристики на „Царицата на пудингите“ (сега разбрахте какво имам предвид!), е, че включва в приготовлението си двете вълшебни трансформации, на които е способно яйцето. От една страна, интегрирането на въздух в коагулиращите белтъчни протеини, т.е. „втвърдяването“ на белтъците до обем, осем пъти по-голям от първоначалния им (на този процес разчита суфлето и сродните му яйчни деликатеси). От друга, коагулацията на протеини в жълтъка — както при крем карамела, майонезата и всички вариации на холандския сос. Запомнете, че към класическите сосове от френската кухня следва да подхождате с респект, но не и със страх.

За пръв път приготвих „Царицата на пудингите“ във възтясната кухничка на парижкия ни апартамент. Само сгъваемите поставки за съдове и прибори, очевидно плод на някой архитектурен гений, успяваха да компенсират — или по-скоро да надхитрят — клаустрофобичния недостиг на място в тази продълговата килийка. В дъното й се намираше килерчето, откъдето Мери-Тереза често изникваше зачервена и запъхтяна, нарамила бутилка газ подобно на млекарка, превита под тежестта на огромен гюм. Преди да започне да готви, тя неизменно зареждаше нова бутилка — навик, придобит, след като при поредното задушено по ирландски й се наложило да смени бутилката.

Докато насред готвенето бързала да извърши тази операция, явно допуснала някаква техническа грешка, та газта лумнала и Мери-Тереза за дълго време останала без вежди. По онова време всички смятаха, че в кухнята върлува злосторно джудже, чийто коронен номер е да изпразва газови бутилки, дето по правило трябва да са пълни. Баща ми веднъж отбеляза, че е достатъчно да изречеш думичката „манджа“, и газта свършва.

— Време е да се понаучиш да готвиш — каза ми един ден Мери-Тереза. Положи метално пособие в дланта ми, стисна ръката ми в юмрук и демонстрира как се бият яйца. За начало направи няколко кръга с цялата ръка от рамото надолу, после премина на същинската част: въртенето на китката. Тогава за пръв път почувствах онова блажено спокойствие, което човек изпитва, щом чуе барабаненето на тел върху медна повърхност през междинен яйчен слой — звук, който според мен е абсолютната противоположност (казвам „абсолютна“, но да не забравяме, че всички абсолютни противоположности са твърде сходни по своята същност) на чегъртането с нокът върху черна дъска или триенето на две парчета стиропор едно в друго. (Знае ли някой за какъв етап от еволюцията на човечеството свидетелства тази неимоверно силна, изключително добре развита реакция? Може би е генетично заложен звуков спомен, но за какво ли? За саблезъби тигри, драпащи с нокти по отвесни скали? Или за космати смрадливи мамути със страховити бивни, тъпчещи замръзналата земя, преди да се втурнат в поход?)

Чудно защо майка ми беше човекът, който най-много се разстрои, когато разбра за престъпните наклонности на Мери-Тереза. Наистина чудно, тъй като в техните взаимоотношения, наред с обичайните търкания между работодател и наемен работник, съществуваха и елементи на скрита война: необявена, но нестихваща, една от най-мъчителните войни — като тези между гениите и простолюдието например, между старите и младите или между ниските мъже и останалото човечество. В случая воюваха красивото и некрасивото, а конфликтът произтичаше от факта, че тантурестата Мери-Тереза, чието подпухнало лице с мазна кожа, разширени пори и онова вечно сериозно изражение, присъщо на хората, които дишат само през устата, сякаш бе създадена с единствената цел да служи за фон на крехката като зюмбюл хубост на майка ми: нейните мигли бяха дълги и фини като на юноша, нежният цвят на кожата й бе в пълен контраст със здравеняшката руменина на Мери-Тереза, а дивата прелест на изразителните й очи (според признанията на не един обожател човек трябвало да се взре в тях, за да разбере истинския смисъл на метафората „очи на тигрица“) изпъкваше още по-ярко в сравнение с наивно опулената физиономия на прислужницата, която сякаш издаваше вътрешна готовност за унижение. Между майка ми и Мери-Тереза съществуваше и онова загадъчно, неопределимо, но осезаемо напрежение, неразбираемо и неоспоримо като мисъл, изказана на чужд език, което се появява, щом две жени „не се разбират“. То проличаваше най-ясно в по женски безапелационния тон, с който майка ми даваше нареждания на Мери-Тереза или я скастряше за недобре свършена работа, както и в едва доловимата неохота в реакциите на Мери-Тереза, чието цялостно поведение косвено внушаваше идеята за отсъствие на елементарна логика, разум или познаване на основните домакински принципи, към които се придържаше капризната господарка на къщата. Това внушение се засилваше при съпоставка с начина, по който Мери-Тереза се държеше с „момчетата“, както майка ми наричаше мене, брат ми и баща ми (баща ми, между другото, не приличаше на момче дори наконтен с блейзър, както бе фотографиран на младини, макар че в онези години всъщност малко хора са успявали да се отпуснат пред фотообектива). С нас тя се държеше толкова естествено и приятелски, че майка ми, със своя изострен усет за подобни работи, я подозираше във флиртаджийство. (Нима в културната история на човечеството има произведение с по-гениално заглавие от трагедията на Мидълтън „Жени, пазете се от жените“?) Изложен в писмен вид, един пълен, най-дълъг диалог между майка ми и прислужницата би изглеждал по следния начин:

Майка ми: Мери-Тереза, би ли сменила водата във вазите, ако обичаш?

Мери-Тереза: Да, госпожо.

Усещате ли — някои сигурно не усещат — как в горните две реплики пърха пламъчето на цялата човешка психология, също като пърхащото в коридора врабче от историята[1] на Беда Достопочтени? (Непоносимостта има много общо с еротиката.) Както и да е, майка ми реагира много остро на инцидента с обеците. Всичко започна в едно студено априлско утро. Беше застанала пред огледалото.

— Миличък, да си виждал обеците ми?

Въпроси от този род, най-често отправени към баща ми, но понякога от разсеяност и към нас с брат ми — по-скоро като към подръчни представители на мъжкия пол, а не като към достойни заместници на главата на семейството, — съвсем не бяха рядкост в нашия дом. В случая баща ми се намираше в малката „гардеробна“ до общата им спалня и бе потънал в загадъчните процедури, съставящи сутрешния тоалет на един зрял мъж — процедури, далеч по-сложни и изтънчени, отколкото ежедневното миене на крака, сресване на коси и опъване на чорапи, изпълнявани от мене и брат ми: бръснене (с помощта на малка купичка и кана топла вода, наточена от шумната чешма в банята и грижливо отнесена в споменатата „гардеробна“, та да е разчистен теренът за трудоемкия, изпълнен с драматични моменти и конфликтни ситуации тоалет на майка ми), слагане на одеколон, връзване на вратовръзка, приглаждане на коси, закопчаване на ръкавели, изчеткване на раменете.

Въпросните обеци представляваха два смарагда, обковани в бяло злато, които според мене притежаваха необичайното качество да изглеждат просташки именно защото са прекалено семпли. Бяха подарък на майка ми от някакво мистериозно лице от нейната младост — поболял се от любов потомък на фабрикантски род от Средна Англия, който (поне според версията, наставена от ред недомлъвки от сорта на „Този дъжд ми напомня за един човек, с когото някога бяхме много близки“ или „Днешната дата е много важна за мен, защото бе от особено значение и за един мой познат, за когото сега не ми се говори“) отказал да приеме обеците, когато тя се опитала да му ги върне, а впоследствие забегнал във Франция, за да се запише в Чуждестранния легион. Родителите му обаче успели да го възпрат, след като го открили в Париж: развалена мида, промъкнала се във вечерята, с която смятал да се прости с живота си на свободен човек, го тръшнала на легло ден преди Легионът да отпътува. Години по-късно кралицата го удостоила с титлата сър за заслуги към тежката промишленост, а после той загинал при катастрофа с хидроплан в Карибско море. Купчините примамливи морски деликатеси в големите парижки бирарии напомнят за някои политици с това, че определено правят впечатление, без непременно да вдъхват доверие.

— Кои обеци?

— Не, миличък, маман е заета. (Реплика, адресирана към мен.) Смарагдовите.

— Смарагдовите? В този утринен час?

— Няма да ги слагам, скъпи, просто ги търсех в кутийката.

— А в кутийката погледна ли?

Отговорът на баща ми е показателен за механичния, следващ определени формули начин, по който често разговаряха.

— Разбира се, че няма сега да ги нося! Да не съм луда?

Когато намериха обеците, скрити под дюшека на Мери-Тереза на таванчето, по традиция предназначено за прислугата, майка ми остана потресена. След дълго настояване от нейна страна баща ми най-сетне се бе обадил в полицията с тежка въздишка, изразяваща странен примес от изтощено примирение и желание за мъст — сякаш хем искаше да натрие носа на майка ми и да я направи за смях с „истеричното й поведение“ (както се изрази той), хем бе готов, в духа на „след мен и потоп“, да се предаде и да приеме дори най-лошото. (Кой знае какво си е представял под „най-лошото“: вероятно, че обеците ще изникнат на място, което неоспоримо ще докаже патологичната завеяност и немарливост на собственичката им — да речем, на умивалника до пастата за зъби или под възглавничката на някое кресло — или пък ще се окаже, че ги е откраднала портиерката, злокобно смръщена вдовица на преклонна възраст, по адрес на която баща ми казваше: „Направо непонятно ми е що за човек е бил съпругът на мадам Дюпон, след като обстоятелствата изключват възможността да се е оженил за нея с умисъл за убийство, както д-р Крипен например.“) Той обаче явно не бе дооценил колко сериозно се отнасят французите към парите и личната собственост. Учтивият млад gendarme, приел първоначалното оплакване под формата на безкрайно дълъг и подробен формуляр, изглеждаше искрено разстроен от стойността на изчезналата вещ, когато се появи на вратата ни, стиснал униформена фуражка пред слабините си като ученик, принуден да обясни защо е закъснял за час. Красавец с гладка светла кожа и онзи бледорус цвят на косата, характерен за определена част от норманското племе, той се държеше като човек, който смята, че е от твърде благородно потекло за работата, която върши — сякаш бе син на виконт, решил все пак да изкара годинка-две в ролята на редови полицай (не случайно изразът noblesse oblige — благородството задължава — е от френски произход), преди да отлети към някой по-бляскав управленчески пост в полицейския апарат, устремен към върха. Настани се във всекидневната заедно с майка ми, която поръча да им донесат чай, и преди да започне обиска, разговаря с мен и брат ми — първо в нейно присъствие, а после насаме. В един момент тя изведнъж се надигна и напусна стаята, като от вратата ни отправи окуражителен поглед и ведра усмивка — видите ли, най-загрижената и любеща майка на света. Фактът, че двамата с хубавеца бяха успели някак безмълвно да постигнат съгласие постановката да протече по този сценарий, в друг контекст би накарало човек да се усъмни в съществуването на далеч по-близки, да не кажем любовни, отношения помежду им.

Атмосферата, бездруго напрегната, се нажежи още повече от усещането, че подозрението за кражба, веднъж изречено гласно, от въздуха сякаш доби допълнителна сила, способна всеки момент да предизвика експлозия — подобно магнезий, изложен на кислород. Всъщност точно така и стана, макар че и в тази драма — както във всяка драма, която поради определени обстоятелства възрастните са принудени да изиграят в присъствието на деца — първоначалните сценки се развиха скришом зад кулисите; човек би се досетил за съществуването им само ако обърне внимание на всичко онова, колкото и незначително да изглежда то на пръв поглед, което нарушава обичайния му дневен ритъм. След като дълго време се разхождаше и ровичкаше навред из къщата, полицаят най-сетне пак цъфна във всекидневната, където майка ми и Мери-Тереза седяха безмълвно, брат ми както винаги стоеше пред триножника и мацаше нещо с боите си, а аз четях, ако не ми изневерява паметта, „Малкият принц“. Избягвайки погледите ни, младият gendame попита майка ми дали могат да поговорят насаме за минутка.

Длъжен съм да призная, че в момента изпитвам силно облекчение. (По-силно чувство няма на света.) Размишленията си върху подходящите за зимния сезон храни написах просто като въведение, при това насред лято, в началото на моята „ваканция“. (Съобщавам това с апломба на фокусник, който измъква зайче от шапката си, изтегля безброй цветни панделки от ръкава си или извежда асистентката си здрава и читава от сандъка, преди малко разрязан с трион.) Ще бъда още по-точен: диктувам съжденията си, пътувайки в недотам спокойни води с ферибота от Портсмут до Сен Мало — пътуване, чието времетраене от няколко часа неведнъж ме е изкарвало извън нерви. До Кале например стигаш за по-малко от час, така че имаш време само да изпиеш чаша блудкаво кафе, да решиш някоя кръстословица и да се разходиш по палубата; а отсечката от Нюкасъл до Гьотеборг или пък от Харуич до Бремерхафен отнема цял ден, което поне се приближава до представата за истинско морско пътешествие. Маршрутът Портсмут — Сен Мало обаче има предимството, че те стоварва в един от най-приветливите (или поне един от най-малко неприветливите) френски пристанищни градове — не че може да става дума за сериозна конкуренция, тъй като Кале е направо умопомрачителен, в Булон властите успешно са завършили делото, започнато от съюзническите бомбардировки, до Диеп стигаш само след кошмарно потегляне от Нюхейвън, Роскоф е просто едно рибарско селце, а Остенде е в Белгия. Прекосявам канала и с помощта на изкусително мъничък японски диктофон разобличавам недъзите на английската кухня от бюфета на самообслужване, където ти предлагат бекон, затоплен в микровълнова фурна, и спечени пържени яйца. Описвам стария ни апартамент в Бейзуотър, докато седя на палубата и се възхищавам на достолепната осанка на един огромен панамски танкер; опитвам се да си спомня дали в „Царицата на пудингите“ Мери-Тереза слагаше конфитюр или желе и точно когато се препъвам в нечия раница, зарязана пред обменното бюро, се сещам, че тя използваше конфитюр, но задължително пасиран — подробност, която съзнателно съм пропуснал, както читателят следва да е забелязал. Във всеки спомен се съдържа някакво падение, всички ние сме изгнаници, прокудени от миналото си — също както, вдигнем ли поглед от книгата, за сетен път осъзнаваме, че сме изолирани от светлия свят на въображението и фантазията. Фериботът, осеян с препълнени пепелници и повръщащи деца, е твърде подходящо място за размисъл върху ангела, който с пламтящ меч в ръка охранява дверите на отминалите ни дни.

Летният блясък на морските вълни не дразни очите ми благодарение на новата ми придобивка — слънчеви очила, чиято реномирана марка е всеизвестна. Вятърът днес е доста по-хладен, отколкото е редно за сезона, но аз се предпазвам от настинка с новата си спортна шапка тип „ушанка“ — спуснал съм ушичките, но без да ги завързвам под брадичката си. Сега изпитвам силна нужда да се разходя по палубата и да подишам свежия морски въздух, макар че изкуствените мустаци леко гъделичкат ноздрите ми.

[1] „Църковна история на английския народ“ (731 г.). — Б.пр. ↑

Друго зимно меню

Всеки сезон е свързан в паметта ни с определени места, които сме посетили през съответното годишно време. Тези асоциации са най-ярки и осезаеми през пролетта, която извиква в съзнанието спомени за конкретни периоди от младостта на човек и най-вече за онзи момент от половото му съзряване, когато той инстинктивно усеща, че постепенно напуска детството и навлиза в нов етап от живота си; когато започва да изпитва непознати — и все още не напълно осъзнати — вътрешни вълнения и стремления, породени сякаш от примамливите ухания във въздуха и безгрижното, откровено еротично разлистване и разцъфтяване на самата природа. По асоциативен път това оживление възражда спомена за изначалното оплождане: за пейзажа, потънал някога под вечните снегове. Една млада дама, с която имах удоволствието да разговарям наскоро, сподели, че настъпването на пролетта винаги пробужда у нея специфичното усещане, спохождало я преди години по време на вечерната разходка покрай канала на връщане от училище: затишието на водата, предвестник на предстоящия летен покой, кръжащите мушици, тръстиката, попила топлината на слънчевите лъчи, преминаването (макар и рядко) на някоя пъстроцветна барка, предчувствието, че точно на тази пейка ще бъде целуната за първи път… И всичко това в провинция като Дерби!

Когато вдишвам мириса на пролетния въздух, аз изпитвам по-скоро усещане за допир — сякаш много малко ми трябва, за да докосна с цялото си същество атмосферата. Същевременно обаче той си остава и мирис — твърде особен мирис, надхвърлил прага на сетивното възприятие, но все още недостигнал онова по-високо равнище, при което можем да назовем възприетото. Известно е, че някои деца (и аз бях сред тях) имат способността да чуват лекия ефирен звън на брауновото движение на въздушните молекули, а по-късно тази способност изчезва с втвърдяването на костите на черепа и средното ухо — загуба непредотвратима, безвъзвратна и непрежалима: престане ли човек да чува брауновото движение, у него остава единствено усещането за призрачни, нематериални звуци, твърде далечни и неуловими, за да са истински, извикващи у възприемащия само спомен за нещо, което вече не може да се възприеме. По същия начин уханието на пролетта не подлежи на именуване или дефиниране — то е ухание на възможното, предстоящото, иманентното. Що се отнася лично до мен, това почти сексуално усещане за възродени възможности ме връща към първото ми посещение във Франция на осемнайсетгодишна възраст: към аромата на диви треви (предимно мащерка), нежния полъх на вятъра в сребристите листа на маслиновите дървета, лъскавата, почти изкуствена гладкост на току-що откъснати лимони, грапавината на чакъла под въжените подметки на еспадрилите ми — и нощите, когато, завит само с чаршаф, лежах и съзерцавах луната, а тя изглеждаше тъй огромна и тъй близко до мен… По-късно — през лятото — усещането за мирис е по-остро в началото и в края на деня, преди или след убийствения следобеден задух. Щом започне да се свечерява, не само настъпва онова оживление на хората и привидно разширение на физическите пространства, което съпътства отминаването на всяка голяма жега, но постепенно се завръщат и миризмите — на дърветата, на водата, на танцуващите прашинки, — сякаш слънцето ги е било затворило някъде под ключ и сега вечерната прохлада ги пуска на свобода.

Зимата също ме връща назад в миналото, като извиква у мен спомен за апартамента ни на Рю д’Асас. При първия по-обилен снеговалеж в дома ни настъпваше истински празник: аз привиквах Мери-Тереза и Бартоломю, след което тримата — бавачката, брат ми и моя милост, опакован срещу природните стихии в шалче, ръкавички, плетена шапчица и вълнено палтенце, така че добивах почти кълбовидна форма — се отправяхме към Люксембургската градина, за да съградим първия за сезона снежен човек. Снегът хвърчеше наляво-надясно, докато шляпахме по все още непочистените улици, а щом стигнехме входа на парка, Бартоломю надаваше боен вик, отскубваше се от ръката ми и с радостни възгласи загребваше сняг, за да направи снежна топка. После дълго време замахваше с ръка във въздуха, сякаш набираше сила, достатъчна, за да убие човек на място, и накрая запращаше топката по Мери-Тереза. Заливайки се от кикот, тя извръщаше гръб и посрещаше снаряда с рамо.

— Аз летя! Вижте ме, летя! — провикваше се Бартоломю и тръгваше да тича из парка с протегнати встрани ръце като делтапланер. Аз и Мери-Тереза бързо спретвахме собствени снежни топки и се прицелвахме в хвърковатото ми братче. Моите удари, макар и по детски немощни, бяха хитро и точно премерени откъм време и пространство, а Мери-Тереза мяташе напосоки с онази странна некоординираност на движенията, която дори най-сръчните жени проявяват, когато хвърлят нещо във въздуха. След време Бартоломю, уморен от търчане по алеите, се връщаше при нас, за да се включи в градежа на класически тип снежен човек: голяма топка за долната част на тялото, по-малка за горната, още по-малка за главата, две ябълки вместо очи, морков вместо нос, резен кекс наместо уста и някоя дискредитирана тенджера за шапка.

— Ех, какъв хубавец! — възкликваше всеки път Мери-Тереза, щом свършехме. Пръхтейки като коне след надбягване, тримата заставахме в редичка, за да се полюбуваме на творението си, а после с морна крачка се отправяхме към дома. Снежната буря, посрещнала ни преди няколко часа в начален стадий на ремисия, вече бе затихнала напълно и звездите, погледнати от неосветения парк, блестяха в небето ослепително ярко, сякаш бяха плод на халюцинация. Когато за пръв път прочетох в Библията как в Ноевия ковчег влезли по две същества „от всяка плът, в която има жива душа“, под „жива душа“ веднага си представих облачетата топла пара, които бълвахме през онези нощи в Париж на път към къщи.

Именно на този фон си представям и идеалното зимно меню, което по природа зависи от вълнуващото съпоставяне между мрак, студ, бездомност и самотност (следователно и страх, хаос, лудост), от една страна, а, от друга, светлина, топлина, уют и съпричастност (сигурност, ред, удобство, разум). Зимното меню е образец на магическата функция на общото понятие меню, спомената в предговора, и макар яденето да има и други ритуални окраски — то може да е израз на най-различни чувства: от радостта, че си победил някой противник, до най-баналното семейно щастие, — фундаменталното противопоставяне на ред (хармония) и безредие (хаос), което е в основата на всяко структурирано хранене, изпъква най-ярко през зимата, когато крясъкът на кукумявката проехтява злокобно и страховити чудовища дебнат в трептящите сенки.

Салата с козе сирене

Рибена чорба „Буйябес“

Лимонова тарталета

Повечето хора погрешно смятат, че храната през зимата непременно трябва да отговаря на някаква всеобща представа, породена от самата дума „зима“ — тежки, мазни яхнии, гъсти брашнени супи, колосални тестени десерти. Вярно, човек наистина има нужда да се сгрее, но същевременно изпитва и необходимост да си припомни по-хубави времена — да усети наближаващата зора, при това точно в момента, когато нощта е най-черна. Настоящото меню има за цел да събуди у читателя (и консуматора) онова усещане за светлина, топлина и нов живот, което човек изпитва, щом зърне първото кокиче през януари — смело и гордо, весело и щастливо, невинно и непорочно.

Особено важен е правилният подбор на различни салатни листа. (Фактът, че свежи зеленчуци вече се намират на пазара и насред зима, свидетелства за господстващия дух на съвременната епоха, който размества всичко във времето: прадедите ни биха се ужасили при мисълта за маруля през януари.) Най-добре е да се оставите в ръцете на някой зарзаватчия, комуто имате доверие. Все пак, не забравяйте да смесите няколко вида марули (червена, бяла, къдрава, но не и напълно оправдаващата името си „Айсберг“) и друга „зеления“ (лапад, киселец, задължително цикория).

Пригответе сос винегрет. Препоръчвам ви да смесите зехтин и билков оцет в нетрадиционното съотношение седем към едно — пропорциите на идеалното мартини. Когато бях на двайсет, двайсет и няколко години, винаги сервирах на гостите си мартини, приготвено от седем части джин „Бийфитър“ и една част вермут „Ноайи-Прат“, в коктейлни чаши, гарнирани с резенчета лимон, които освен за украса служеха и да впръскват невидими струйки цитрусова киселина в напитката. По-късно усъвършенствах рецептата, като възприех почина на У X. Одън да смесва двете основни съставки по обедно време (великият поет обаче използвал водка вместо джин) и да оставя сместа в камерата, за да може тя да получи онази чудесна гъстота и плътност, която алкохолът добива при температурата на замръзване на водата. Липсата на лед означава, че мартинито на Одън не е разредено по никакъв начин и достойно е заслужило ироничното название „сребърен куршум“. В своята автобиография испанският режисьор Луис Бунюел твърди, че за да направим хубаво мартини, достатъчно е само да изчакаме светлината да премине през струята вермут, преди тя да срещне джина. Бунюел прави сравнение с непорочното зачатие, но всъщност има предвид светлината при раждането на Христос — много хора бъркат двете понятия. Подобно католическо невежество никога не е било по вкуса ми.

Сухото мартини безспорно трябва да бъде бистро и прозрачно (Джеймс Бонд винаги, макар и малко срамежливо, настоява поръчаното от него мартини да е приготвено в шейкър, а не разбъркано с лъжичка), но сосът винегрет следва да се разбие леко с вилица, докато се сгъсти и добие перлен цвят. Нека си припомним, че славянското наименование на най-популярната в тази част на Европа дестилирана спиртна напитка — водката — е нежно умалително от думата „вода“ и означава както при французите (eau-de-vie), скандинавците (akvavit) и ирландците (usquebaugh) „водата на живота“. Нашите предци съвсем не са били невежи.

Нареждате зелените листа по крайчеца на чиниите и щедро заливате с приготвения от вас винегрет. Препичате няколко филийки хляб (по една на човек), поставяте парче козе сирене върху всяка и ги пъхате в скарата. Щом сиренето зацвърчи и покафенее, изваждате филийките, слагате по една в чиния и поднасяте. Семпло ядене, но с приятен контраст между студено и топло — между хрупкавата свежест на салатата и уханната блажност на протеиновия й спътник.

От философска гледна точка сиренето представлява интерес с това, че качествата му зависят от действието на бактериите — то е, както казва Джеймс Джойс, „трупът на млякото“. Мъртво мляко, живи бактерии. Подобен процес на контролирано разлагане е заложен и в предварителната подготовка на дивечовото месо чрез окачване на куки: при определена степен на загниване то става по-крехко и по-вкусно, въпреки че надали някой вече се придържа към максимата от XIX век, че окаченият фазан е годен за ядене едва след като от него закапят червейчета. При месото бактериалното действие е по-скоро желателно, отколкото необходимо, но при сиренето то е задължително — факт, отбелязан дори в Стария завет, когато Йов запитва Господ: „Не Ти ли ме изля като мляко и ме сгъсти като отвара?“ Узряването на сиренето е сходно с узряването и помъдряването на хората: и при двата процеса е налице постепенно осъзнаване — и прилагане в практиката — на истината, че животът е неизлечима болест със сто процента смъртност, един вид бавна смърт.

Във Франция има безброй хубави магазини за сирене, както стана дума и в един разговор, състоял се по-рано днес. (В момента диктувам от ваната в симпатичното хотелче в Сен Мало, където съм отседнал. Интересно дали ако човек изпусне във ваната приспособление, работещо с батерии, резултатът ще е фатален? Дано не забравя да проверя някой ден.) Както си вървях следобеда по Рю Сент Барб, напълно неочаквано движение на няколко метра пред мен ме принуди да се мушна в една малка бакалничка, която по парадоксален начин беше същевременно и съвсем типична, и на много по-високо ниво от обичайното. Собственикът, облечен в бяла престилка, с крайно сериозно и съсредоточено изражение, което би вдъхнало спокойствие и доверие, ако е изписано върху лицето на пилот или неврохирург, чевръсто точеше на каменната шайба двайсетсантиметров касапски нож, явно за да разфасова бута, проснат в безмълвно очакване върху мраморния плот. Четиримата други клиенти с пазарски кошници и благопристоен буржоазен вид — повече не успях да забележа, защото бях силно обезпокоен от зърнатото на улицата, — регистрираха с поглед появата ми и отново извърнаха глави. (Заслужава си да изтъкнем, че „буржоазен“ или „буржоа“ съвсем не означават същото като „средна класа“ — предните две определения загатват за конкретен тип обноски, принципи на поведение, убеждения, предубеждения, политически и житейски възгледи. Самодоволството приема различни форми в отделните държави: така както да си отегчен, изречено на английски, не означава да страдаш от ennui[1], немското einsam има други нюанси в сравнение със самотен, a Gemütlichkeit[2] се различава от уютност.)

От лявата ми страна се издигаше внушителна грамада консерви — от крехки и сочни аспержи до дребния, топящ се в устата местен зелен грах, накарал не един чужденец сериозно да се замисли за емиграция във Франция. Зад тезгяха беше изложен главозамайващ асортимент шунки и колбаси от цял свят: галещият небцето jambon à l’américaine, изкусителният jambonneau, добрият стар приятел jambon de York (за жалост вече тъй рядко срещан в самия Йорк), пушена плешка, jambon fumé, jambon de Bayonne, прошуто от Парма, jambon d’Ardennes, три вида jambon de campagne, тройно опушен andouille (твърде различен от близкия по звучене andouillette), подчеснена наденичка, saucissons d’Arles и saucissons de Lyon, някое и друго наперено chorizo, екзотичната чуждоземка kaszanka, финият boudin blanc, приготвен по стара домашна рецепта, и до днес пазена в тайна, по-откровеният boudin noir, изискани crépinettes, пастети от патешко месо, от гъше месо и, разбира се, от гъши дроб (в кутийка с ръчно изработен етикет, украсен с не особено талантлива, по детски наивна рисунка на гъска), пастет от заек и пастет от дивечово месо, pâté de verglaze c леко тъжен и изостанал вид, всевъзможни желирани меса, пай със заешка плънка и ред други тестени деликатеси с месо. Отдясно бяха сирената, наредени в хладилна камера, която вместо витрина имаше перденце от прозрачни пластмасови лентички, подканящо те да го отместиш и да проникнеш вътре. Поне пет различни вида камамбер — славата на Нормандия и убедително доказателство за плодотворните идеи, които понякога се раждат в бурни исторически времена: прочутото сирене се появило на бял свят едва след като върху гъстото нормандско мляко били приложени технологиите за производство на сирене, характерни за областта Мо, които през 1792 г. младият абат Гобер пренесъл в Камамбер, търсейки убежище от кървавата революция. Освен камамбер, отрупаната витрина предлагаше ливаро, понлевек, ньошател, бри (моето зорко, може би свръхкритично око веднага забеляза, че последният сорт изглежда леко тебеширест), както и изобилие от местни сирена и сиренца, които на драго сърце бих останал да разгледам по-подробно, ако не беше обстоятелството, че опасността на улицата явно вече бе преминала. Повдигнах леко бейзболната си шапка, за да се сбогувам с бакалина, и напуснах магазинчето. От съзерцанието на гореизброените благини тревогата в сърцето ми, породена от неприятната изненада на улицата преди минутка-две, беше поутихнала.

Привечер отидох да хапна рибена чорба. (Напомням ви, че става дума за днешния ден. Все още съм в банята — с ловка маневра на палеца на десния си крак току-що допълних ваната с гореща вода.) Денят преваляше след дългия летен следобед с типичния си огненожълт залез и косо падащите слънчеви лъчи огряваха пристанището с все по-наситена, напоена с морски дъх светлина. Картината ми напомняше за Корнуол. Така както всяка любовна история е свързана в съзнанието ни с нашата най-първа любов — с онези първи вълнения, които после сляпо копираме или възпроизвеждаме механично, без да усетим, че на моменти допускаме повторението да премине в пародия, инверсия, гротеска и дори размяна на ролите, — така и всеки ресторант по някакъв начин ни напомня за първия ресторант, оставил следи в паметта ни. И както първата ни любов невинаги е първият човек, с когото сме преспали (и слава богу), така и „първият ресторант“ може да не означава заведението, където за пръв път сме се хранили сред други хора и сме си платили за удоволствието (да речем, мърлява закусвалня край някоя бензиностанция близо до селото на баба или сладкарница, посетена за награда, че сме били послушни) — по-скоро това е мястото, където за пръв път сме почувствали как ни обгръща и приютява ослепителната магия, заложена в понятието „ресторант“. Колосаните салфетки; масивните, натежали от земното притегляне порцеланови чинии; искрящите от чистота винени чаши, гордо изпъчени като офицери на парад; батареята наежени прибори, строени за настървена атака; живата мебелировка от наконтени клиенти и униформени келнери; и преди всичко усещането, че след продължително пътуване най-сетне си пристигнал на място, нарочно създадено, за да удовлетворява желанията и нуждите ти — бляскав палат, където ти си цар, а придворните те обсипват с внимание и грижи. Това донякъде обяснява митическата притегателна сила на ресторантите, които все пак са сравнително нова институция, първоначално появила се под формата на крайпътни ханчета, постепенно еволюирала с урбанизацията на човешкия живот и достигнала сегашния си театрален вид относително късно — към края на XVIII век, малко преди романтизмът да роди концепцията си за естеството на гения. (Вж. по-нататък.) Забелязали ли сте, че определен тип разговори се провеждат (определен тип самосъзнание се пробужда) само в ресторантска обстановка, особено ако са свързани с психодинамиката на интимните отношения между хората? Нерядко се храня навън и имам възможността да наблюдавам двойки, които като че ли посещават заведения с единствената цел да сложат някакъв ред във взаимоотношенията си, сякаш по неизменен антропологически закон двама души могат да се разделят само след поредица от срещи на обществено място; сякаш е утеха да установиш, че и други се клатушкат на нестабилния кораб, на който сте се озовали вие двамата; сякаш по правило всички двойки са длъжни да разиграят пред публика сценарий, проследяващ развитието на любовната връзка — от първоначалния флирт на продължителното съзерцание до многозначителното мълчание, натрупано през поне двайсет години изнурителен съвместен живот.

Тези изтънчени възприятия вероятно дължа на майка си, която първа ме въведе в същинския свят на ресторантите. Тя поне умееше (едно от малкото й истински умения) безпогрешно да прецени значимостта на всяка ситуация и да я насити с подобаващ драматизъм. (Разбира се, не за пръв път стъпвах в ресторант, но предишните ми посещения могат да се сравнят — ще се върна на използваната по-горе метафора — с непохватно, мечешки тромаво опипване в мрака по време на първото полово сношение.) Мястото на действието в случая бе Париж, ресторант „Ла Купол“. Действащите лица: аз, майка ми, публиката от похапващи парижани и цял хор енергични и изключително усърдни сервитьори. Менюто: рибена чорба, агнешко къри за майка ми, семпла пържола с пържени картофи за мен и лимонова тарталета, поделена между двама ни. (Изобщо не възнамерявам да ви предлагам рецепта, просто отидете и си купете въпросния десерт от някой авторитетен сладкар.) Костюмите: майка ми бе облечена в безумно скъпа официална черна рокля, дело на прочут дизайнер, с пищна яка ветрило, щръкнала на тила й, а за бижу — само споменатите вече обеци; аз пък бях в очарователно моряшко костюмче, синьо, с правоъгълна бяла яка. (Безспорно не един запленен поглед е бил отправен крадешком към мен, макар че лично аз много се смях, когато години по-късно, разлиствайки някакво списание, видях на снимка детето, вдъхновило Томас Ман при описанието на любовното видение на Ашенбах от „Смърт във Венеция“: та то беше същинско кюфте, ако ми простите за израза. Отново изкуството надделява над живота.)

Смея да твърдя, че именно при това посещение в „Ла Купол“ у мен се роди вечната и неугасваща страст към храната, както и решението да се посветя на определен тип модус вивенди. Откритието най-вероятно е съпътствало мига, когато майка ми се надвеси над полупразния супник и трохите от опустошените хлебчета и с усмивка на уста ми каза: „Chéri, убедена съм, че някой ден ще вършиш велики дела.“

Следователно никак не е чудно, че храня най-искрена любов и най-дълбоко уважение към всякакъв вид рибени чорби и плакии. Особено близка до сърцето ми е една рецепта, която обединява примитивното и възвишеното, така че благодарение на кулинарното изкуство дребният, случайно попаднал на дъното на рибарската мрежа улов (залегнал в основата на повечето подобни рибешки гозби) придобива изискан вкус, способен да удовлетвори и най-капризното небце. Тази рецепта съчетава нищо и никаквата средиземноморска риба лещанка с луксозната екзотичност на арабската подправка шафран (един грам шафран струва почти колкото един грам злато и той с пълно право може да се разглежда като кулинарен еквивалент на благородния метал). Освен това въпросната рецепта не само следва най-здравите традиции на селския начин на готвене (достатъчно е да споменем факта, че целият процес на приготовление протича в едно-единствено гърне — същото онова къкрещо гърне, край което бихме могли да видим и австралийския фермер, и руския мужик), но тя заема своето достойно място и в сложната, подчинена едва ли не на граматически правила френска кухня, която от всички кухни по света сякаш в най-голяма степен постига многопластовата комплексност на езика като средство за общуване. Навярно вече се досещате, че става дума за рибената чорба буйябес. Както казва „кралят на гастрономите“ Кюрнонски, съвършеното ястие всъщност е майсторско постижение, увенчало труда на безброй поколения.

Буйябес ни поднася едно неповторимо съчетание от разточителство и прагматизъм, романтика и реализъм, което спокойно можем да наречем отличителна черта на самите жители на Марсилия. Подобно на повечето обитатели на пристанищни градове, те като че ли вечно се стремят да оправдаят някакъв изграден стереотип и да докажат наличието на определен вид колективно самосъзнание — неаполитанците например сякаш са длъжни постоянно да преливат от жизнена енергия, изразена било в гневни пристъпи, било в изблици на сърдечност, жителите на Ливърпул непрекъснато ни убеждават в своята иронично-сантиментална нагласа, пристанищните работници в Александрия неминуемо ни впечатляват с романтичната си душевност, а нюйоркските докери обезателно ни се представят като груби, невъзпитани и крайно раздразнителни. По същия начин жителите на Марсилия непрестанно изтъкват романтичното си отношение към своя уж непоклатим реализъм, сякаш доброволно са поели задължението цял живот да анализират, категоризират и в крайна сметка претворяват на дело някаква типично своя, подчертано реалистична разновидност на тъй наречения средиземноморски нрав. Забележете, че дори названието буйябес (bouillabaisse), производно от bouillir (варя) и abaisser (снижавам), носи в себе си този наперен, нехаен, стилизирано опростен прагматичен дух — видите ли, това е чисто и просто една чорба, какво повече искате? Същото светоусещане е залегнало и в мита, че въпросната чорба била измислена от богинята Афродита, основателка и покровителка на този град с характер — мит, разкрасяващ историческата истина, че заради удобното, почти правоъгълно естествено пристанище тук първи се заселили финикийците, пренасяйки със себе си своята митология, морски фарове и търговска дарба. Афродита сготвила буйябес, за да подмами съпруга си Хефест — сакатото джудже, покровител на ковачите и символ на рогоносците — да погълне внушително количество шафран, смятан по онова време за ефикасно сънотворно средство, така че тя спокойно да се яви на уговорената среща с възлюбления си Арес (най-потния и миризлив от всички древногръцки богове, ако питате мен). Подобно на Стария завет, гръцката митология има достойнството да описва реалното мислене и поведение на хората.

До ден-днешен източниците, от които черпя информация, не са успели научно да докажат или да опровергаят гореспоменатото вярване, че шафранът действа приспивателно. Шафранът, между другото, е вид минзухар и за да се добие една унция готова подправка, са необходими над четири хиляди близалца (онези мънички части на цветето, където се събира прашецът) и неимоверен ръчен труд. За популярността на шафрана в Англия свидетелства и наименованието на Сафрън Уолдън, който по всяка вероятност днес представлява скучно пазарно градче с умопобъркваща плетеница от еднопосочни улички и групички скинари, излегнати с бира в ръка на стълбите на някой обезобразен с драсканици военен паметник. Аз самият никога не съм изпитвал и най-малкото желание да посетя Сафрън Уолдън, макар че съвсем не е далеч от пътя, по който обикновено се придвижвам от апартамента си в Бейзуотър до къщата си в Норфък. Подозирам, че тази част на Англия е била най-уредена и уютна по римско време — представям си как облечени в тоги люде се разхождат тържествено по чисти павирани улици с добре поддържани сгради и пристигат в градската баня, за да покиснат в топлата минерална вода, да обменят клюки и да пийнат чаша-две вино, спокойни и уверени, че снажни, добре възпитани и силно въоръжени воини ги охраняват от собствените им съграждани. Що се отнася до шафрана, от гледна точка на готвача най-важно е да се запомни, че една щипка е достатъчна за което и да е ястие, иначе то ще загорчи.

Твърде спорен е въпросът дали е възможно успешно да се приготви буйябес далеч от Средиземно море и от скалните заливчета, където плуват дребните рибки, необходими за изпълнението на тази инак скромна рецепта. (Баща ми ги наричаше „малки люспести разбойници“.) Моето лично мнение — формирано след сблъсъка ми с не една блудкава помия, претендираща за титлата буйябес по северните страни — е, че човек не бива да се опитва буква по буква да възпроизведе оригиналната рецепта, а просто да вникне в основните й принципи и да се постарае да я пригоди към съответния климат.

Набавяте си един килограм разнородна скална риба — за предпочитане е да направите покупката си на средиземноморски кей след продължителни преговори с тандем от загорели, изпити от слънцето дядо и внук, които цял ден са хвърляли мрежите си в някой стръмен напечен залив, без обаче да очаквате, че силното им желание за една студена мастика ще ускори или улесни пазарлъка. Нужни са ви поне пет различни вида риба: на първо място морски дявол, който с удивително грозния си външен вид винаги ми е напомнял за нашия норвежки готвач Митхауг; освен това тригла, lotte, baudroie (baudroie е френското, a lotte провансалското наименование на една и съща риба — не по-малко страховита от морския дявол), една-две зеленушки — или girelle, или прекрасно именуваната „стара кокетка“, която за пръв път имах удоволствието да вкуся в компанията на майка ми. Почиствате рибата и нарязвате по-едрата на парчета. Подготвяте две чаши провансалски зехтин и бурканче белени консервирани домати (естествено, можете да си купите домати от пазара и сами да си ги обелите, почистите от семките и да ги нарежете на ситно, но за мен консервираните домати, наред със зъболечението и компактдиска например, са едно от безспорните преимущества на нашето време). В хубава голяма тенджера задушавате две скълцани глави чесън в чаша зехтин, прибавяте доматите, щипка шафран и три литра от онова, което в Англия представлява пречистена и хлорирана отпадна течност (с други думи, питейна вода) и варите при максимално висока температура. Щом кипне, добавяте по-жилавите риби и втората чаша зехтин, варите в продължение на петнайсет минути, след това прибавяте и останалата риба и варите още пет минути. Внимателно изваждате и отцеждате рибата и я поднасяте в големи дълбоки чинии, а бульона сервирате отделно с препечени или препържени хлебни кубчета и чеснова гарнитура rouille. Сега няма да се впускам в подробности за последната, тъй като пръстите ми вече взеха да гъбясват в тая вана.

Буйябес е една от малкото рибени чорби, при които е желателно процесът на сваряване да протече възможно най-бързо, с оглед да се ускори създаването на стабилна емулсия между олиото и водата. Марсилците предпочитат да не овладяват огнените си страсти, а да ги отприщват спрямо подходящ обект; по същия начин олиото в горната рецепта има за цел не да усмири кипящата вода, а да се включи с пълна сила в бунта й. Заслужава си да отбележим, че буйябес е кулинарно изобретение, способно да разбуни духовете, да предизвика разгорещени спорове и да раздели хората на воюващи лагери от догматици и еретици по ред въпроси, отнасящи се до приготовлението му: дали изпълнимостта на рецептата е географски обусловена (вече се изказах по този въпрос); дали чаша бяло вино във врящата смес от вода и зехтин би подобрила или развалила вкуса (не ви съветвам да пробвате); дали е желателно — или направо немислимо — към основните съставки да добавим малко копър (може), кора от портокал (не бива), мащерка (защо пък не?), защитната мастилена течност, изпускана от сепията (опитайте, ако искате да получите черна буйябес, най-широко разпространена в Мартиг) или дори цяла конска глава (шегувам се, разбира се). Определени ястия като че ли са носители на особена вътрешна енергия или жизнена сила, която пробужда широк обществен интерес и поражда дискусии или дебати относно „истинската“ им рецепта. Същото важи и за някои творци на изкуството (отново подчертавам, че не визирам само себе си).

Специфичните условия и безбройните, често противоречиви препоръки и забрани, свързани с успешното приготвяне на буйябес, могат да всеят смут у непрофесионалния готвач, особено ако той не живее близо до крайбрежната отсечка между Тулон и Марсилия. (От къщата си във Воклюз стигам до Марсилия за час и четирийсет минути с кола при условие, че времето е хубаво — фактор от извънредно голямо значение за всеки шофьор, поел по криволичещите предалпийски пътища.) Разбира се, има и други рецепти за рибена чорба, доста по-еднозначни и категорични от буйябес и адресирани към онази част от човечеството, която не е запленена като мен от идеята да преодолява „трудностите по пътя към съвършенството“, както е казал Спиноза. През живота си съм приготвял в домашни условия — било в Прованс, Норфък и по-рядко в Бейзуотър — следните рибени ястия: апетитната чорба burrida от Генуа; сгряващата стомаха бретонска cotriade, икономично възползваща се от вкусовите качества на картофите и често подправяна единствено с морска вода; успокоителната matelote normande, за която ще стане дума съвсем скоро; засищащата caldeirada, обожавана от португалските моряци, която не само ни подканя горещо да залюбим слънчевата й родина, но има и предимството, че може да се претопля и сгъстява до не по-малко чудесната яхния roupa velha de peixe; огнените, но все пак леки, освежителни и захранващи с жизнена сила супи от Тайланд, подправени с люти чушки и дъхави треви и пропити с бляскавата екзотика на тази страна, която в последно време е толкова близка и достъпна за нас (само няколко часа със самолет!); предизвикателните matelote и raito, сред чиито съставки парадоксално фигурира и червеното вино — matelote ни смущава с фалическата форма на змиорката, щръкнала в супника, a raito гъделичка сетивата ни с финия, неподлежащ на описание, но все пак предразполагащ вкус на треска; наблягащата също на треска ttoro, чието непроизносимо название само по себе си издава произхода й — едно време брат ми постоянно се чудеше дали за да проговориш езика на баските, първо трябва да минеш през логопед; простодушната гръцка kakaviá, както и по-префинената й сънародничка psarósoupa avgolémono, застроена с яйце и подправена с лимон; вкусната провансалска soupe de poisson, обикновено поднасяна с пикантен чеснов rouille и впечатляваща с готовността си, граничеща с промискуитет, да поема най-разнородни съставки (от всички изброени дотук супи, тя като че ли най-лесно се адаптира към чуждестранни условия); популярните в Северна Америка chowders (от френската дума chaudière, означаваща или определен тип казан или вид домашен газов бойлер, подобен на онзи, който един ден гръмна и отне живота на злощастните ми родители) — обилни рибни ястия със сланина и лук, засищащи и посредствени, те са идеален пример за американския начин на живот; изтънчената Bergensk fiskesuppe, която бедният Митхауг приготвяше, полагайки огромни усилия да издири за целта възможно най-прясната (да не кажа по-прясна от прясна) треска — ставаше в ранни зори и потегляше към борсата „Билингсгейт“, а когато се прибереше вкъщи с все още шаващи в торбата риби, баща ми подмяташе, че един опитен ветеринарен лекар би съживил клетите създания без особена трудност… Всъщност малка сива Англия като че ли е единствената държава, която не може да се похвали със своя разновидност на рибената чорба — дори шотландците си имат учудващо ядивната Cullen Skink.

Достоен пример за рибена гозба, която хем се приготвя сравнително лесно, хем не е лишена от известна изисканост, е bourride. В съзнанието ми тя е неразривно свързана със спомена за скромното ми жилище в селцето Сент Йосташ — департамент Воклюз, недалеч от крайбрежната ивица. Въпросното жилище представлява спретната къщурка с пет спални помещения и плувен басейн, който до неотдавна се радваше на огромна популярност сред определени мои съседи. Всички прозорци в спалните са покрити с мрежи против комари, закрепени върху красиви, но не особено стабилни рамки от ракита. Когато за пръв път посетих Южна Франция на осемнайсет години — брат ми вече се бе заселил в къщата си край Арл, — всяка вечер преди лягане щателно проверявах здравината на мрежите в стаята, където бях настанен, за да не би случайна дупчица да стане причина за нашествието на насекомите. Не че гадините будеха у мен баналните страхове, измъчвали нещастния Д. Х. Лорънс (макар и често на заспиване да ме спохождаше тревожната мисъл, че някой огромен пърхащ молец може да влезе в устата ми, докато спя, да заседне в гърлото ми и да ме задави с мъхестите си криле); по-скоро големината им (комари с размера на мухи, мухи с калибъра на стършели, молци с габаритите на птеродактили) и природната им дарба да бръмчат заканително и да се блъскат настървено в стените бяха сигурна гаранция, че нахлуе ли едно-единствено подобно чудовище в спалнята ми, ще прекарам часове наред, сновейки — ту тихичко на пръсти в изчакване, ту с пъргави подскоци в атака — с навит на руло вестник в ръка.

И така: bourride. Рецептата дължа на Етиен, младия французин, който по линия на студентския обмен прекара едно лято в нашия дом в Норфък — тогава той ми показа как да приготвям това ястие с наличните в нашия край риби и със зехтина, който предвидливо беше донесъл със себе си. Купувате нарязана на едри парчета бяла риба: броят на парчетата следва да отговаря на броя на хората на масата. Рибата може да е от типа, известен в Англия като „Джон Дори“ (във Франция тя носи далеч по-милото название „Сен Пиер“, вероятно защото и двете страни на изненадващо дружелюбната й муцунка — дали пък не си въобразявам? — видимо носят отпечатък от палеца на рибаря Св. Петър); може да е калкан, тригла или всъщност каквато риба пожелаете, стига да сте наясно, че ако смятате да приготвите bourride sétoise, (т.е. типична за пристанищния град Сет) трябва да използвате единствено тригла. (В едно френско селце спорът, възникнал между две сродени фамилии относно най-правилната рецепта за bourride sétoise, довел до люта вражда: забушували страсти, разменили се обидни думи, размахали се точилки и готварски книги и след като едно или друго мнение било победоносно потвърдено или яростно отхвърлено, двете страни прекратили всякакви отношения за срок от трийсет години. Е това се казва рецепта.) От костите на рибата сварявате бульон, а отделно приготвяте айоли (aïoli), обогатено с един жълтък в повече на човек (какво е айоли и как точно се приготвя, ще научите по-късно — съжалявам, но се налага да изчакате). Нарязвате на ситно два стръка праз и няколко стръка зелен лук, задушавате в олио, прибавяте рибата и бульона и варите, докато месото й поомекне — около петнайсетина минути. Отнемате част от чорбата по ваша преценка — поне една трета, но не повече от две трети. Временно отстранявате тенджерата от огъня, добавяте готовото айоли и отново връщате на печката, като постоянно бъркате соса, докато придобие консистенцията на сгъстена сметана.

Точно си бях сготвил bourride една вечер, когато братята Пиер и Жан-Люк, моите провансалски съседи, ме посетиха за първи път. Пиер и Жан-Люк бяха (и все още са) в преклонна възраст, средни на ръст, със сбръчкана от слънцето кожа. Скептично настроени към света, по селски хитри и безцеремонни, те са способни на неочаквани жестове на добронамереност, които човек едва ли би могъл да им откаже. Въпреки че и двамата са почти слепи — в селото съществува разногласие по въпроса чие зрение е по-лошо, — тяхната най-голяма, неутолима страст е ловуването или по-точно стрелбата. Пиер е по-възрастен, по-мургав, по-висок и с повече петна по кожата от Жан-Люк. Вероятността да те посети насаме е също по-голяма, а ако имаш търпение да броиш колко думи изрича при всяко гостуване, вероятно ще установиш, че е и малко по-мълчалив от брат си, доколкото това е възможно. Макар и никога да не те гледа право в очите, в начина, по който отбягва погледа ти, няма нищо гузно или измамно: все едно пред теб стои някое благовъзпитано митологично влечуго, което великодушно отказва да се възползва от способността си да превърне всичко наоколо в камък. Полудивите котки, три-четири на брой, които през месеците, когато съм в Сент Йосташ, почти се заселват в дома ми, допускайки едва ли не снизходително и моя милост да съжителства с тях, мистериозно зачезват нанякъде всеки път, щом Пиер дойде на гости — сякаш се опасяват, че докато прибягват от единия край на стаята до другия, той ще ги стрелне със смразяващ поглед и те ще се вцепенят — в буквалния смисъл на думата. От друга страна, може би някакво шесто чувство им подсказва, че прекосят ли пътя на двамата братя, рискуват да попаднат под куршумите им. Жан-Люк, чиито физически отлики от Пиер вече описахме, се различава от него и по излъчването си на благ и добродушен човек — независимо от факта, че винаги носи със себе си дълга и страховита ловджийска пушка едноцевка, като онези, с които героите на анимационните филми раздават правосъдие. Въпросното оръжие с чупеща се цев обикновено лежи сгънато на две върху ръката му, или — още по-страшно — е преметнато през рамото му в готовност за мигновена стрелба.

Пиер и Жан-Люк живеят в малка овчарска колиба — на пет-шест километра от мен, — макар че всъщност са твърде заможни: те са собственици на доста земя в района, включително и на целия парцел около моята скромна къщичка. През ловния сезон не е разумно да припарваш в близост до притежаваните от тях територии — не се знае какво може да ти се случи. Освен с ловджийската си страст те са спечелили страхопочитанието на своите съселяни и със здравия си апетит и кулинарните си умения. Всяко тяхно посещение в дома ми обикновено е съпътствано от кратки, често неразгадаеми забележки за времето или цената на зарзавата в съчетание с някой и друг антигермански виц, от безмълвна и безмилостна инспекция на вечерята, която си приготвям, и мълчаливо поднасяне на изненадващи, нерядко стъписващи дарове — да речем, токачка, удавена в домашна eau-de-vie от грубите и мърляви ръце на Жан-Люк, или пък прясно уловена риба, ликвидирана чрез удушване вместо с чукче по главата. Когато за пръв път ме навестиха, за да се запознаем, двамата зърнаха къкрещата тенджера с bourride на печката, застанаха зорко зад гърба ми, докато добавях последните подправки, и произнесоха окончателната си присъда: „Бива.“ Този комплимент постави добро начало на бъдещите ни взаимоотношения и с течение на времето аз започнах да изпитвам особено чувство на близост към братята — чувство, което дори последвалите събития не успяха да помрачат.

Дотук ви запознах с теоретични, хипотетични, романтични, реалистични и съвсем реални чорби, запечатали се през годините в съзнанието или паметта ми, а сега е време да се върна на чорбата, която хапнах тази вечер. (Искрено съжалявам, че не бяхте с мен, скъпи читатели, защото несъмнено щеше да ви се услади.) След като прекарах цял следобед, разхождайки се бавно и спокойно из новоремонтираните улици на Сен Мало, привечер реших да се почерпя с matelote normande — поредното доказателство за печалните пропуски в английската кулинарна култура. (Защо няма подобни чорби на Британските острови, питам аз, защо Нюкасъл и Рамсгейт не се надпреварват да доусъвършенстват специалитетите, с които са известни, а в Кардиф не спорят дали да допуснат тъй наречения морски копър в прословутата местна яхния?) Приятно е да се пошляеш — привидно безцелно — из улиците на градче като Сен Мало, което съумява да съчетае скуката на дълбоката провинция (една осма част) с трудовата атмосфера на рибарско селище (отново една осма) и лъскавата фасада на типичния курорт, гъсто населен с хотели и сувенирни магазини (останалите три четвърти). Тесните улички, враждебно настроени към всякакво автомобилно движение, създават впечатлението, че градът се опитва да се скрие от морето. Къщите сякаш са се скупчили една до друга и хората са се натикали в тях, за да получат някаква колективна сигурност и да се противопоставят на необятната, едновременно щедра и жестока морска шир, която може да дарява живот, но и безмилостно да го отнема — като че ли жизненонеобходимата риба трябва да се заплаща с черни забрадки и разплакани вдовици. Подобно на много други крайморски градчета, архитектурата и топографията на Сен Мало е такава, че морето всъщност те изненадва, когато го зърнеш в дъното на някоя стръмна уличка или то се открие пред теб с целия си блясък в пролуката между две къщи, или пък неохотно регистрираш присъствието му, след като неочакван завой те изведе на огромен, укрепен с метални съоръжения кей (чиито размери сами по себе си представляват опит за съпротивление срещу настъплението на водните маси). На практика обаче то постоянно ти напомня — с мириса на озон и сърдитите крясъци на гладни чайки, — че е съвсем близо до теб и не можеш да избягаш от него.

След кратка разходка по гореописаните улички се озовах пред едно симпатично ресторантче, прославило се с морските си деликатеси. (Предварително бях проучил въпроса в туристическия справочник.) Без фалшиви усмивки или престорена любезност съдържателката ме удостои с честта да ме настани на маса в ъгъла, демонстрирайки — не че се нуждаех от демонстрация — онова очарователно почитание, което французите винаги проявяват към самотния клиент. Помещението имаше Г-образна форма и моята маса беше в дъното на горната му част. Декорът представляваше откровен, приветливо нестилизиран кич — по стените висяха рибарски мрежи, морски пейзажи и раковини. Фактът, че си поръчах matelote, без дори да отварям менюто, дълбоко смая сервитьора.

Едно от общопризнатите допълнителни удоволствия на храненето по обществени заведения е възможността да наблюдаваш другите посетители. Тази вечер ресторантът не беше особено оживен. На съседната маса група немски туристи — явно от Южна Германия, ако се съди по съскането и шъшкането им — извършваха задълбочен сравнителен анализ на автомобилното движение в известните европейски курорти. Двойка французи на средна възраст вечеряха с типична галска съсредоточеност, отдавайки необходимата мълчалива почит на храната в чинията си. Възрастна вдовица похапваше сладко в компанията на фризирано, очевидно разглезено кученце, което се бе излегнало кокетно в краката й. Недалеч от мен седеше млада двойка англичани: мъжът беше абсолютно невзрачен, с бледа и безинтересна физиономия, но при жената нещата стояха съвсем другояче. Тъмнозлатистите й коси, тук-там изсветлели от слънцето, се разпиляваха волно на раменете й, бадемовите й очи притегляха към себе си цялата жизнена енергия в помещението — сякаш бяха център на всемирното съзнание и не допускаха съществуването на отделни, индивидуално обособени съзнания, — а изящната й, екзотично издължена шия напомняше за древноегипетска статуя. Кремавата й рокля потрепваше и проблясваше при всяко нейно движение като разлюляна от вятъра пшеница. Дългите й тънки пръсти разчупваха хляба с небрежен финес, а когато се обвиха почти любовно около винената чаша (онзи кретен бе поръчал една от най-долнопробните марки!), за мой най-голям ужас забелязах златна халка на ръката й. Всичко у тази жена бе красиво, лъчисто, брилянтно — и хвърлено на вятъра, ако се има предвид с кого се бе събрала. Двамата бяха сторили непростимата грешка да си поръчат предястие към засищащата marmaide dieppoise, която сега, естествено, нямаше да смогнат да доядат. Улових погледа на сервитьора и му смигнах съучастнически зад големите тъмни очила.

Както вече казах, всички в семейството бяха потресени, когато обеците на майка ми се намериха под дюшека на Мери-Тереза. (Навярно си спомняте, че разкритието бе направено от русокосия полицай чаровник с аристократични маниери. Мери-Тереза сякаш се бе опитала да разиграе приказката за принцесата и граховото зърно, но за нещастие бе попаднала в ролята на една от селските девойки, претендиращи за благородно потекло, коварно изобличени след спокойна нощ върху издайническото грахче.) Предполагам, че е последвала твърде ужасна сцена — дваж по-ужасна заради сълзливите и прочувствени клетви на Мери-Тереза, че е невинна. Ние с брат ми подразбрахме за случилото се по начина, по който децата винаги разбират, че между „големите“ се разразява някакъв скандал: по витаещите във въздуха неизречени реплики, по дребните наглед нарушения на всекидневния ритъм, по неспокойно блуждаещите погледи на родителите ни и по усещането, че някъде съвсем наблизо се води разгорещен спор, който обаче не можем да дочуем. От момента, в който баща ни се прибра в ранния следобед („Просто се отбих да видя какво става на семейния фронт“), ние се досетихме, че нещо не е наред. Към шест часа, когато и двамата вече бяхме отбелязали твърде много аномалии за един ден — няма я Мери-Тереза да ни поднесе следобедна закуска, а вместо нея майка ми разсеяно и не особено умело дялка неравни филии хляб; няма я Мери-Тереза да ни подбере към спалнята с думите „Хайде, деца, време е за следобеден сън“; няма я да размаха уж заканително пръст по време на обичайното ни следобедно боричкане; няма я (слава богу!) да изпадне в кравешки възторг от поредната мацаница на Бартоломю и да изписка: „Я вижте наш Бари какво е нарисувал!“; най-сетне, няма я да вари и да предлага чай след чай, което от дребна неуредица постепенно се превърна в истинска кризисна ситуация за стомасите ни, — баща ми пристигна при нас, за да направи официално съобщение:

— Момчета, имам да ви казвам нещо не много приятно. Обръщението „момчета“ обикновено предхождаше твърде сериозни известия, например: „Момчета, майка ви отиде да си почине за малко в една клиника.“

— Момчета, Мери-Тереза направи голяма пакост и се налага да ни напусне.

— Ама, татко!… — ревнахме в хор.

— Моля ви, не ми задавайте повече въпроси. Майка ви е много разстроена, затова трябва да й покажете, че вече сте големи и силни мъже, и да не я тревожите.

Естествено, съвсем скоро успяхме да си изясним цялата история, тъй като клетвата за пълно мълчание, която родителите ни бяха положили един пред друг, не издържа в битката с драматичните изблици на майка ми. Следващите няколко дни тя прекара главно пред огледалото — както често правеше при определени обстоятелства, — опипвайки възвърнатите обеци на ушите си и мърморейки, уж на себе си, една-единствена думичка: „Предателство…“ Що се отнася до деня на великата трагедия, той завърши с още една изненада, този път приятна: баща ми ни сервира учудващо добре приготвен омлет с киселец. (Сигурно бе усвоил рецептата от някоя грижлива домакиня по време на командировка; така един неаполитански аристократ го бе научил да жонглира, докато чакали заедно на безкрайна опашка пред митницата в Порт Саид поради символична стачка на тамошните държавни служители.) Добре, че точно тази вечер не бях изпразнил бутилката с газ в кухнята.

[1] Ennui — скука, досада (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Gemütlichkeit — задушевност, уют (нем.). — Б.пр. ↑

ПРОЛЕТ
Агнешко печено
Обедни размишления на тема къри

Агнешко печено

Пролетта, най-оптималният сезон за самоубийство, предлага и прекрасни възможности на готвача. Често се чудя обаче дали подобно на Търнър, който „изобрети“ залезите, Т. С. Елиът не измисли феномена „сезонен суицидален бум“ (с което донякъде бихме могли да си обясним драстичното пролетно изобилие от хора, посягащи на живота си) и дали преди издаването на „Пустата земя“ април се е отличавал от останалите месеци с тази злокачественост. Все едно, дори навремето да не е бил най-жестокият месец, днес несъмнено е такъв. Емпирично потвърждение на гореописания сезонен феномен е постъпката на Мери-Тереза, която, явно обезумяла от чувство за вина, се хвърли от Пон Ньоф и се удави в Сена в хладното утро навръх Великден, непосредствено след като бе разобличена. Натоварила се с павета, вероятно откраднати или изпросени от работниците, които по онова време ремонтираха една улица близо до „Сент Шапел“ на остров Сите. Спомням си как двамата полицаи, яки момчета, които на един дъх бяха превзели стъпалата до четвъртия етаж, за да ни съобщят тъжната новина, не скриха почудата си: как е смогнала да се дотътри до прочутия мост с всичките тия павета в пазарската чанта, после как е нанизала дръжките на чантата на врата си и най-сетне как е успяла да се преметне през перилата с този товар. „Яка селска порода“, бе казал баща ми, като я наемаше на работа, а той рядко грешеше в преценките си за хората.

От друга страна, факторите, превръщащи сезона в твърде труден за старите и немощните, за маниакално-депресивните, слабоволевите и обременените с мъчителни спомени, действа много благотворно на щастливците, които могат да се радват, че са преживели зимата. Колкото и парадоксално да звучи, вероятно тъкмо този природен феномен — възраждащото се, опияняващо, буйно тържество на здравата пролет — потиска и омаломощава слабите. Нима не сме били свидетели как съвкупността от прекрасни условия (луксозна обстановка, природни красоти и чудесен климат) нерядко утрояват страданието на нещастния индивид, който на този фон започва да осъзнава собствената си невъзможност да влезе в хармония с онова, което е наоколо му. По този повод се сещам как една моя млада приятелка се опита да оправдае нежеланието си да приеме добре платено преподавателско място в Южна Калифорния с думите: „Там двеста и петдесет дни в годината грее слънце — ами ако все пак съм нещастна?!“ Мисля, че думите й само подкрепят твърде обезсърчителната американска максима: „Няма никаква полза от това да умееш да губиш.“ Та пролетта изправя губещите лице в лице със собствената им обреченост. А ние, останалите, „се веселим“ (както се казва в Стария завет), че посрещаме слънцето, излизащо като жених из брачния си чертог, весели сме, че живеем.

Подходяща за този сезон е войнствено настройващата, раздвижваща кръвта, стимулираща храна.

За християните, естествено, агнешкото по традиция е най-тясно свързано с идеите за насилие и жертвоприношение — и най-дебелокожите сред нас, днешните езичници, не могат да отрекат, че ги пролазва тръпка на отвращение, като си представят как възродените се плакнат в кръвта на агнеца. (Чудя се какъв ли би бил ефектът на този митологизиран акт, ако очистващото средство бе, да речем, бобена яхния.) Всъщност тази смущаваща тенденция към буквализъм при пренасяне на християнската образност в бита се проявява най-драстично в обичая да се яде агнешко по Великден. Така е! Представете си колко неуместен е въпросният обичай на фона на вековната традиция, свързваща агнешкото и овнешкото със земите, в които властва ислямът. Известно е, че овнешкото месо е било насъщна храна на номадските племена, които го варели в лойта от опашката на добичето, а сетне всеки забучвал своя пай на върха на сабята си и го допичал на огъня. Сякаш виждам самия Чингиз хан застанал пред юртата си под огромния звезден амфитеатър на азиатското небе: заслушва се в блеенето на утрешната си вечеря и за пръв път усеща бремето на годините… В по-нататъшния ход на историята овчето месо — и съответно агнешкото — все по-тясно се свързва с исляма, което преди всичко се дължи на усъвършенстването на готварското изкуство в Близкия изток, в чиято кухня фигурират чудесни ястия като inmos например — крехко и сочно овнешко, задушено в квасено мляко и подправено с кимион (държа да отбележа, че млякото надали се използва случайно и надали само от кулинарни съображения, а по-скоро напук, като предизвикателство срещу еврейските скрупули, недопускащи една рожба да кисне в майчината си кърма). Връзката се затвърждава в условията на ислямизирана и сетне отново приела християнството Испания, където пристрастието към агнешко месо, извикващо религиозно-расови асоциации, било достатъчен повод за Инквизицията да се разправи както тя си знае с клетия чревоугодник. По този сложен път стигаме до тържественото религиозно-кулинарно побратимяване, което наблюдаваме днес във Великобритания, изразяващо се в буйно, радващо и небцето, и окото множене на живописно рекламирани и заемащи стратегически позиции арабски заведения за кебап. (Между другото, няколко забележителни обекта от този род процъфтяват в близост до апартамента ми в Бейзуотър.)

Дивата енергия, която изригва у нас с настъпването на пролетта, е до голяма степен буйна интифада на животинската ни природа — просто звярът дотолкова се е вталил през зимата, че успява да се измъкне през решетките на сезонната си клетка. Много от приказките за това как в тялото ни бликват жизнени сокове, пулсът ни се ускорява и така нататък, са всъщност напълно основателни. Нещо повече, те са факт, който веднага мога да илюстрирам с примери от живота си. Като бях дете, имах чувството, че в мига, в който първото ухание на възраждащата се флора погали ноздрите ми, тутакси започвам да се източвам и пораствам с пет-шест сантиметра. Баща ми пък измъкваше от сандъците стария си избелял и провиснал спортен екип от сиво вълнено трико — древно подобие на днешния анцуг, — яхваше разбрицания си велосипед и откриваше колоездачния сезон. Шапките на майка ми, подобно на лакмус, потопен в колба, сякаш регистрираха химична реакция и изведнъж променяха цветовете си. Брат ми многозначително демонстрираше поредната си отлика от останалите и обявяваше, че го е налегнала пролетната умора. (Бартоломю беше, меко казано, възякичък за възрастта си, което обаче не му пречеше без капка свян да си позволява пристъпи на сезонно неразположение.) А как да тълкуваме необикновената превъзбуда, която обхващаше Митхауг? Той беше „възстановяващ се“ алкохолик. До това заключение, осъзнато и формулирано по детски, успях да се добера по типичния за връстниците си път, сглобявайки информация от премълчавания, случайни подмятания, недомлъвки и онова неясно чувство, че нещо не е наред, което децата мигом улавят с интуицията си — една от причините ние, възрастните, толкова да се боим от тях. Някъде към средата на декември обичайното приповдигнато настроение на Митхауг навлизаше във фаза на сезонно затлачване. Вероятно за него първият сняг бе твърде натрапчиво доказателство за пълното и окончателно настъпване на зимата, навяваща клаустрофобична меланхолия със своите скъсени дни, смаляващи разстоянието до края на годината. (При скандинавската зима това усещане за свиване е почти физическо и вероятно тъкмо то е решаващ фактор за типично скандинавския безрадостен и депресивен маниер на пиене, наподобяващ зимен сън.) Пукнеше ли пролет обаче, с Митхауг настъпваше метаморфоза: той изведнъж се съживяваше, наперваше се и се връщаше към обичайното си състояние на налудничаво веселие — смущаващото пълно въздържание, на което се отдаваше, съчетано с парадоксално високия градус на настроението му, бе нещо като коректив, компенсация за онова, което би представлявал, ако е пиян. Тъй като за всеки заклет алкохолик пиянското състояние е норма, а състоянието на трезвеност — изключение, въздържанието при Митхауг можеше да има едно-единствено тълкуване: за него то бе начин да си влезе в нормата, като напълно изперка.

С недвусмислената, видима с просто око метафора на процесите на възраждане, избуяване, раждане и възкръсване, която пролетта поднася, тя неизбежно се свързва и с други форми на сътворяване. Това се проявява най-ясно (и най-вече) при човека на изкуството, тъй като тъкмо нему е присъщо да усети как нещо напъпва и разцъфва, как плахо очакваният плод внезапно набъбва, издува се и се превръща в екзалтирано подобие на очакваното, извикващо по-скоро боязън и недоумение, отколкото чувство за реалност — промяна, която със своя стъписващ ефект ме подсеща за онова хитроумно изобретение от корабния реквизит, онези малки спретнати пакетчета, които, хвърлени във водата, сякаш с магическа пръчка се превръщат прекрасно надути и напълно оборудвани спасителни лодки.

По това време на годината в къщата в Норфък, където и досега се заседявам най-дълго, ден след като собственоръчно опекох агнешко бутче, подчеснено и гарнирано с грах по класическата рецепта, се появи и първият проблясък на творческата идея, на която бе писано да отдам живота си — това беше бледа, едва мъждукаща светлинка, доловима само от свръхчувствителни и прецизно настроени детектори, видима единствено за тренираното, съвършено адаптирано към тъмнината око; и подобна на сияние в дълбока пещера, идеща не от фенери, прожектори или свещи, а от фееричното проблясване на гниещия мъх.

— Разхождах се из градината след обяд — припомних си аз онзи момент неотдавна пред една млада дама, дошла да ме интервюира; вървяхме в успореден слалом между яйцевидните лехи във въпросната градина и тайно се наслаждавахме на абсолютната хармония на крачките си. Масурчетата на върбите вече зеленееха и потрепваха от лекия бриз. Внезапно ми хрумна, че градината олицетворява едно изкуство, създадено така, че да прилича на изкуство.

— Боя се, че не ви разбирам — рече тя с престорено наивния тон на лукава кокетка, който още тогава загатваше за способността й ловко да подведе събеседника си, тъй че той да си каже какво му е на ума (основното качество, на което разчита примерно една секретарка на писател или един Джеймс Бозуел, не че бих я оприличил на този тлъст и опърничав шотландски биограф.) Тя наклони глава напред и ме погледна с крайчеца на окото си. Тънкият воал от светлоруси, развети от вятъра коси подсили еротичния ефект на погледа й, тъй както ефирна лятна рокля, която и скрива, и разкрива, подчертава изяществото и животинската пластичност на женския крак. Бадемовите й очи (то чии ли очи не са с бадемова форма?) бяха изпъстрени със зелени радиални ивици като на тигрица.

— Размишлявах върху връзката между градинарството и по-общите модели на идеологията на естетиката — казах с бащинско-наставнически, но нелишен от закачливо-заканителна сексуална нотка тон. — Градината има за цел да пресъздаде представата за природата чрез възможно най-съвършените средства на изкуството, като в същото време ти позволява да видиш само частица от това изкуство — като градината на камъните в дзен-будисткия храм в Киото, чието въздействие се засилва от онова, което се вижда: тя е това, което е, благодарение на онова, което не е. Простете, че за по-убедително размахвам показалец. Та въпросът не се свежда до съждението, че „по-малкото означава повече“, а до факта, че по-малкото само по себе си е повече, че то се максимализира чрез липсата, чрез пропуснатото.

Белотата на цветята, непорочността на любимата, иманентната пролет…

— Все пак, не разбирам какво общо има това с всичко останало. — Събеседничката ми спря насред пътеката: явно бях подразнил емпирика у нея. Подканих я с жест да продължи, но без да я докосвам, и кимнах към лехите с мушкато.

— Че кое ли има нещо общо с нещо друго? — отвърнах с елитарна континентална арогантност. — Тъкмо в онзи жарък следобед сериозно се замислих върху естетиката на отсъствието, на липсата. Модернизмът успя да внуши на всеки отговорен творец, че някои артистични похвати са твърде неуместни: да пишеш като X, да рисуваш като V, да композираш като 2, се превърна в признак на несериозно отношение към изкуството, на нежелание да населиш творческото настояще… Оттук следва, че сериозността на твореца, степента на таланта му и мащабът на постиженията му (триизмерната конфигурация, позволяваща ни да преценим истинската му величина) се съдържат в онова, което му се е сторило невъзможно, неизпълнимо, недостъпно, забранено, недопустимо, отречено, непостижимо. Творецът трябва да се оценява по онова, което не прави: художникът — по недовършените или незапочнати платна; композиторът — по продължителността и настойчивостта на мълчанието му; писателят — по отказа да публикува творбите си или изобщо да пише. Човек много бързо стига до заключението, че най-важно от всички произведения на един творец е онова, което вече не би могъл, не би дръзнал да създаде. Към творците, които сляпо препускат по забулените в мрак булеварди на посредствеността, се отнасяме със снизходителното полупрезрение на прочут майстор готвач, който по време на революция се изнизва, предрешен в цивилно облекло и принуден да отседне в крайпътен селски хан, наблюдава как кръчмарката съсипва едно след друго ястията, защото няма елементарна представа от кулинарни правила — говеждото й е овъглено, супата брашнено-водниста, зеленчуците разкашкани, а хигиената първобитна, — но не може да се притече на помощ с познанията си, понеже ще се издаде и това ще го обрече на смърт подобно на наивния маркиз Дьо Шамфор, който се опитал да дезертира по време на Френската революция, но веднъж не се сдържал и неволно изтърсил, че според него омлет се прави с дванайсет яйца. И заминал на гилотината. Така че най-значимите творби, които творецът задълбочено е обмислил и осъзнал, са онези, към които той изобщо не пристъпва. Творецът живее с идеята, населява я, поставя я на изпитания, докато стигне до причината, която я прави неосъществима: тогава той със сигурност я е разбрал в същинската й дълбочина и в най-голяма степен я е пресъздал, далеч по-цялостно и по-задълбочено от своя недотам интелигентен Doppelgänger[1], който поради фатално недомислие прави наивната, разбира се, чаровно наивна, но все пак тъпоумна грешка да изобрази творението си на хартия, платно или нотен лист.

— Звучи прекрасно — обади се моята прелестна мъчителка, опитвайки се да демонстрира липса на интерес към темата, което за набитото ми око бе недвусмислено доказателство, че съм успял да събудя любопитството й. — Само че ние откъде ще разберем за всичко това? Искам да кажа, как човек научава за книгите, които някой не пише, за скулптурите, които някой не вае, и така нататък? Нима този някой не може със същия успех да си седи на задника и нищо да не прави? Кое е различното?

Въпросът й бе за мен вече категорично доказателство, че мислим в еднаква посока.

— Предрешените принцове на мислите ни — промърморих, — които бродят сред нас маскирани. Никой не знае кои са, откъде са се появили, откога и докога са сред нас. Впечатлен съм от вашата проницателност. Геният има много общо с шарлатанина: интересното и измамното са в „смущаващо“ тясна зависимост едно от друго, но, изглежда, хората имат някаква полза да заличават разликата, какъвто е случаят с разликата между изкуството и живота.

В дъното на градината има мраморна пейка с изглед към езерото — твърде малко, за да плуват в него гъски или лебеди, но доста по-голямо от пренаселените със златни рибки и обсипани с лилии езерца, каквито има в двора на почти всяка вила. Тръстиките създаваха усещане за дива природа. Дългите им стебла се полюшваха с фараонско достолепие и когато поседнахме на хладния камък, сякаш ни поздравиха тържествено.

— Сещам се за една статия, която наскоро прочетох в някакъв вестник. Семейство, увлечено по нелепата приумица пърформънс арт — оксиморон, минаващ за изкуство, — решило да осъществи нова „творческа идея“. Замисълът бил жената и мъжът да тръгнат един към друг от двата противоположни края на Китайската стена и да се срещнат по средата на пътя. „Творбата“ трябвало да разработи темите за раздялата, преодоляването на трудностите и разстоянията, да разграничи категориите „творческа цел“ и „житейски път“ и да покаже несъстоятелността на традиционните форма на самоизява. Дребните (всъщност недотам дребни) пречки по пътя — смущения в храносмилането, объркване на маршрута поради липсващи части от стената, комични езикови недоразумения с китайците и обикалящите обекта туристи — също трябвало да се смятат за част от „творбата“.

Такива били намеренията. Но се получило друго и по мнението на голям брой критици резултатът бил пълно фиаско. Мъжката половина от екипа, датчанин по националност, изглежда, слънчасал горкият, защото, минавайки през някакво село взел, че се влюбил в млада китайка — погледите им случайно се срещнали, докато хапвали ориз от колективния казан или нещо подобно. Той в миг разбрал, че тази девойка е неговата съдба, и изоставил половинката си, зарязал пърформънса и се заселил там в очакване властите да му разрешат да се ожени за момичето. Злощастната му доскорошна възлюблена също зарязала проекта — качила се на самолета и се върнала в родния Хайделберг, където се заела с отговорната и доходоносна задача да дава разобличителни интервюта за бившия си партньор.

Тъкмо това развитие, този „провал“, аз бих нарекъл най-вълнуващата, най-проникновената художествена творба, създадена през втората половина на XX век, защото в крайна сметка кой би могъл да твърди, че тя е завършена, че това е окончателният й вид? Онова, което виждаме дотук — дезориентиране, дезертиране и дезинтеграция на първоначалния замисъл, — е несъмнено част от един по-голям и далеч по-жизнен творчески проект, от едно художествено произведение, което не само третира темите за непостоянството, случайността и сляпото опиянение, романтиката на изтока и така нататък, но фактически стопява границата между изкуството и живота, като радикално атакува концептуалната структура на традиционната естетика. В първоначалния замисъл на пешеходната експедиция е заложена идеята за героизма в най-баналната му форма, с цялата му смехотворна старомодна риторика, а преобразената творба действа с естествен, рушащ каноните замах — в нея откриваме патос, полет, елемент на изненада, широта на обхвата, загадъчен танц на светлосенки, без да й липсват елементи на най-модерното схващане за непреодолимата сила на случайността.

Това, естествено, ни връща на въпроса, който вие така вълнуващо и убедително повдигнахте преди малко: как човек научава за всичко това? При положение, че един непишещ писател, един нерисуващ художник, един мълчащ композитор е по принцип велик творец именно защото не е свел творчеството си до реализация, не бих могъл да отрека, че най-великата творба на този автор рискува да остане непризната, тъй като има опасност никой да не научи за съществуването й. Какво да се прави? Както знаете, теорията за гения е дело на Джорджо Вазари — изключително интелигентен човек с подчертан вкус към сплетните, чиито преценки са изненадващо точни. Вазари решил да илюстрира теорията си за гения с Микеланджело. Дотук нищо лошо. В разказите за враждебните взаимоотношения на гения с обкръжаващата го среда (за неподатливостта на материята, за трудния му характер и за тесногръдието на работодателите му) откриваме обаче един извънредно показателен пример. Пиеро де Медичи, син на далеч по-известния Лоренцо, след един обилен снеговалеж във Флоренция — град с доста своеобразен климат — поканил великия скулптор в дома си и го помолил да направи снежен човек. От разказите научаваме само, че снежният човек, който Микеланджело изваял, бил „много красив“, — но нима някой се съмнява в неговата ненадмината трансцендентна прелест, нима някой би оспорил статута му (по думите на друг автор) на „най-прекрасния снежен човек, известен на света“? Може би тъкмо тази творба на Буонароти — с най-кратък живот, с мимолетно, почти неуловимо веществено присъствие — има най-трайно въздействие върху нас, защото ни разкрива собствената ни преходност и темпорално ограничение, собственото ни заточение в отминаващия миг: накратко, бих казал (макар и с риск да скандализирам традиционно мислещите), че този снежен човек може спокойно да се смята за най-великата творба на Микеланджело.

Отговорът на въпроса „А откъде ще знаем за този шедьовър?“ е ясен: „Няма да знаем отникъде, ако не е свидетелството на Вазари.“ Ето че в случая биографът се оказва съмишленик, съучастник и сътворец — основният компонент в творческия процес, който предава произведението на поколенията, на неговата публика. Тъй че това е отговорът: знаем, защото някой ни е казал, защото има свидетел. Знаем, защото замисълът на твореца, неговият оброк да не наруши мълчанието, си остава ненакърнен, а същевременно посланието достига до нас в целостта си. С други думи, творбата съществува благодарение на свидетеля и качеството на този свидетел е определящ фактор, когато говорим за изкуство от най-висша класа — за творба, която съществува в перфектна, идеална, най-брилянтна форма, само в ума на твореца и неговия съучастник, свидетеля. Когато осъзнах това, изведнъж установих, че моето собствено творение, идеята за което ме осени в тази именно градина — творение, съществуващо единствено под формата на намерение, — се нуждае от съучастник, от апостол, от свидетел. Оттогава безуспешно търся този партньор, този спътник, този божи пратеник и ето че най-сетне имам чувството, при това, ако не се лъжа, то е споделено — факт, който моментално ликвидира нуждата от престорено безразличие и словесни игри, — че може би пред мен стои подходящият човек.

Моментът бе наситен с драматизъм. Съдбовните мигове в живота на човека най-често преминават под знака на напрегнато очакване да изпитаме подобаваща за случая емоция — емоция, която възприемаме като стандарт, като натрупан от поколенията опит. Но нима тази емоция — било възторг, покруса (еднакво измамни и приличащи си като две капки вода), любов, тъга или благодарност — не е фалшива? (Да вземем конкретно благодарността — никой досега не е сметнал за нужно да поясни, че такова нещо изобщо не съществува. Самото понятие благодарност ни представя чувство, чието наличие според етиката трябва да изискваме за целите на моралната алгебра, та да може тя да си стъкми уравненията — досущ както астрономите изчисляват наличието на невидими звездни маси, тъй наречените „черни дупки“, чрез взаимодействието им с други, видими обекти. Но в този случай „черната дупка“ е пълно отсъствие, а не наличие чрез отсъствието, защото в пространствата, където се смята, че се помещава „благодарността“, всъщност има само смесица от дълг, чувство за вина и най-вече негодувание. Нито едно действие в човешката история не е предприето от чувство на благодарност.) Фактът, че тези емоции са фалшиви, се отразява в съзнанието ни като усещане за вътрешна липса, усещане за това какво не чувстваме. Същевременно обаче съзнаваме, че то трябва да съществува там: знаем какъв вид емоция представлява и каква структурна форма има в пространството на съответния вид емоции, но не знаем съдържанието му — нямаме представа какво е самото чувство. Това именно несъответствие, тази празнота е причината, поради която в повечето мигове, преобръщащи съдбата ни, изпитваме разочарование от неосъществената емоция, сякаш в момента на драматичната кулминация сме били под наркоза. В конкретния случай обаче съзвучието в съзнанието на двама души прерасна в пълно единомислие, доби неимоверна мощ и моята събеседничка, попаднала под властта на неудържимото вълнение, реагира по възможно най-изразителен и трогателен начин — взе да се киска в шепа.

По време на този неконтролируем кикот, сам по себе си доказателство, че е изцяло подвластна на мига, тя изрече и думите, които окончателно я обвързаха с нашия вече общ проект. В едно отминало, по-деликатно и по-възвишено време навярно бих се изразил така: свещеният обет озари божествения алков на прелестните й устни и сиянието му затрептя, сякаш на дверите на храма се появи божия пратеница и заслиза по каменните стъпала към мен. Казано на днешен език: тя обеща. Тялото й все още се тресеше в последните пристъпи на кикота, прилични на финалните трусове след разрушително земетресение, когато с фриволността на изпаднала в транс танцьорка, с озадачаващото веселие на будист в съдбовен, мрачен миг тя изрече снизходително:

— Имаш думата ми.

Не е речено, че всички рецепти за агнешко непременно изискват месото да плува в кръвта на животното. (И това е добре, особено като вземем предвид, че някои хора категорично отказват да ядат месо, по което има и най-малката следа от кръв.) Съседката ми в Сент Йосташ — чийто навик ден през ден да се отбива в дома ми, за да ползва плувния басейн (естествено, преди да я сполети трагична съдба), издаваше завидно отсъствие на неудобство — винаги настояваше месото й да е „добре опечено“, тоест напълно пресушено, без капка от естествените му сокове, което ме подсеща за уместната забележка на един французин, случайно стигнала до ушите ми: „Защо въобще ще го ядеш, ако ще го ядеш така!“ (Репликата бе отправена към негов сънародник, който поръча месото си „Bien cuit“[2].) Задушеното по ирландски на бедната Мери-Тереза, естествено, не пускаше кръв подобно на доста други месни ястия, за които продължителната топлинна обработка е решаваща, ако искаме да извлечем от месото съответните вкусови качества. Пример за това е рецептата за патица, разпространена в Северна Англия, при която обезкостената агнешка плешка с пълнеж се оформя така, че да заприлича на езерната обитателка, с чието име се перчи. Бих казал, че на фона на нашата безкомпромисно педантична и лишена от фантазия кухня това ястие демонстрира необуздан полет на въображението и с широкия си артистичен замах би могло да служи като пример за недотам изискано кулинарно творчество. (Представете си безупречно натъкмен висш църковен служител, да речем епископ, който се почесва по глезена и под крачола на панталона му, за всеобщ смут, се показва резедав чорап.) Други ястия, характерни с бавната обработка на месото, са djuredi — една от малкото забележителности в кухнята, която доскоро се наричаше югославска, — засищащото уелско cwl, ароматното гръцко arni ladorigani, обилно подправено с риган (подправка, играеща решаваща роля при приготвянето на пица, но твърде често използвана не на място), не особено вкусната румънска tokana, както и българската капама в двете й разновидности — пролетна (с лук и чесън) и есенна (с гъби). Все пак чудно защо много от въпросните ястия идват главно от страни, чиито традиционни кухни минават за малко примитивни, тъй да се каже. Тук причислявам и ислямската готварска традиция, представена във Великобритания от вече споменатите заведения за кебап, от арабските касапници — същински витрини на изобилието, — от ястия като inmos и tagine и от превъзходните специалитети на персийската кухня, която проявява невероятна изобретателност при употребата на кайсиите.

Действително, обезкостената агнешка плешка с кайсиева плънка е от ястията, бележещи революция в кулинарното изкуство, съизмерима с революциите, предизвикани от Коперник и Айнщайн, или от някои велики открития в областта на математиката, да речем, на Манделброт, които ни карат сериозно да се замислим дали въпросният гений е открил наличието на предварително съществуващ в идеален или потенциален порядък — обект, или просто е „измислил“ принципа, както може да се измисли и нов вид тирбушон или тиган. С други думи, въпросната рецепта показва, че агнешкото и кайсиите влизат в една от онези комбинации, представляващи не просто сбор от взаимно допълващи се компоненти, а съчетание в по-висока степен на неизбежност — вкус, който съществува в Божието съзнание. Съчетанията от този род действат като логическо откритие: бекон с яйца, ориз със соев сос, стек с пържени картофи, ягоди със сметана, агнешко с лук, спагети с гъби, арманяк със сушени сливи, портвайн със синьо сирене, бяло вино с гъши дроб, рибена чорба с чесън. За чревоугодника изследовател усещането при първия допир на небцето до всяко от тези съчетания е сравнимо с усещането на един астроном, който току-що е открил нова планета. Може би най-близка е аналогията с изкуствата: творецът, отдал живота си на което и да било изкуство, с течение на времето преминава през периоди на отегчение, емоционален дефицит, отрицание на обществените норми, усещане за déjà vu и съзнание, че е тръгнал тепърва да открива Америка. В един миг обаче, тъкмо когато човек започва да чувства, че го наляга творческата умора, че е на прага на пълното изчерпване и оттук нататък нищо не би могло да го развълнува, изневиделица се появява нещо абсолютно ново, някакво внезапно откритие — ново звучене, нов творчески похват или нова техника, — чийто съживителен ефект е подобен на ефекта, който би предизвикала върху някой полярен изследовател изровена от снега раница с провизии: само при вида й изтощеният покорител на ледовете си представя как ще пирува, вместо да глозга кокалите на нещастните си кучета. По същата логика откриването на нов творец е находка, предлагаща нови творчески ресурси — достатъчно е да си припомним първото си докосване до Маларме или късния Бетовен. (Е, има глупаци, които твърдят, че са изпитали подобно нещо и в съприкосновение с творбите на брат ми.)

Интересно, че по отношение на вкуса, също както по отношение на хората, подборът на взаимно допълващи се компоненти е истинска загадка. Необяснимо е това дълбоко заложено единство в многовариантността, което взима власт над нас в мига, в който някой трепет на духа ни долови отсреща вибрации със същата честота (без да забравяме обаче, че ефектът на резонанса при някои честоти се превръща в неуправляема природна стихия — помислете си само как с едно докосване клавишът на органа може да срине цяла катедрала или как някои ветрове, достигнали точно определена скорост, могат да съборят висящ мост.) Когато действа обратният принцип — в случаите на неприязън или непоносимост, — ефектът е също толкова мощен, ако не и повече. Спомням си например, че след като отрових Херкулес — хамстера, за който трябваше да се грижи Бартоломю, — известно време пазех остатъка от отровата в ученическата си раница и току я изваждах да си я погледам, сякаш бе снимка на любимата ми братовчедка. Представях си и търговеца, който ми продаде тази отрова (бях му я платил с грижливо заделяни джобни пари — изчислявах колко бонбона ми се иска да си купя и си позволявах само половината): с проскубаните си вежди и болезнено зачервени ноздри той приличаше на изтормозена животинка в долнопробен магазин за домашни любимци — хамстер, миг преди да опъне крачка от вече действащата отрова, или пък костенурка, току-що излязла от продължителна дрямка. Не мога да забравя погребалната физиономия, с която ми подаде синята кутийка с белезникав прах на бучици, сякаш ми предлагаше ковчег. В мига, в който му връчих изстраданите си франкове (колосаният маншет на ризата му стърчеше като кюнец изпод захабената бяла престилка), някакво пакостливо дяволче ме накара тихичко да му подметна: „Решил съм да отровя хамстера на брат ми.“ Той се усмихна и до ден-днешен не знам дали снизходително реши, че това е детска измишльотина, или съзнателно прие да е мой съучастник. Когато поръсих с отровата слънчогледовото семе, с което брат ми хранеше Херкулес, все още не подозирах, че един ден човечеството ще преосмисли отношението си към тази главно птича храна и ще заключи, че тя е напълно подходяща и за хора. Все пак, длъжен съм да призная, че персийската рецепта за кекс със слънчогледово семе е доста приемлива.

Ястието, чиято рецепта смятам да ви представя, е от най-традиционните, най-откровени и затова може би най-прекрасни ястия, демонстриращи френското майсторство при приготвяне на агнешко печено (gigot d’agneau). Тази рецепта предполага, че агнето е пасло из бретонските солени пасища — тоест, то е agneau présalé. (Когато чух това название за първи път, твърде лекомислено си го преведох като „предварително осолено“ и реших, че в случая, понеже агнето е пасло из въпросните солени пасища около Сен Мишел в Нормандия, някак си вътрешно, чрез храната, то се е осолило — че щедрата ръка на природата го е дарила с тази предварителна обработка. Не отричам, че звучи смехотворно, но на фона на твърдението, сляпо отстоявано в тъй обичаната от мен Прованс, а именно, че местното агнешко поемало аромата на сушената на слънце шума, с която агнето се подкрепя нощем, моето невежествено заключение изглежда недотам абсурдно. В термина „предварително осолено“ аз сякаш откривах някаква типично френска, лишена от сантименталност прямота в отношението към гастрономическите факти — представях си как натъпкани в автомобил дечица съзират стадо овце на полето и тутакси възкликват в хор: „Мамо, виж, виж! Осолено агънце!“ Френският и английският изобилстват с подобни примери, в които услужливо подадената, уж приятелска ръка на привидната прилика между двата езика ни заслепява и, естествено, ни заблуждава. Граматическите съответствия ни подвеждат да подредим изреченията в успоредни линии и колкото повече са местата, където елементите им са като огледални образи и се вкопчват един в друг подобно зъбци на цип, толкова по-голям става броят на отделните думи, които в превод не означават точно това, което сме склонни да си мислим или дори сме убедени, че означават. Услужливото, а всъщност твърде лицемерно сходство между двата езика е толкова силно и така ги обвързва един с друг, че те не само поотделно или с отделни свои елементи, а и като единно цяло са олицетворение на тъй наречения лъжлив приятел — le faux ami. Струва си човек да се замисли над това заключение. Естествено, представата за лъжливото приятелство има далеч по-широк обхват на приложимост и полезност извън сферата на езиковите явления, не на последно място в периметъра на семейните отношения.)

Загрявате фурната, намазвате агнешкото с масло и олио (за осем души са ви необходими три килограма месо) и изчаквате, докато се опече добре. Ако имате колебания, разумно е да се доверите по-скоро на усета си, отколкото на термостата. Разновидност на рецептата препоръчва месото да се надупчи с малък остър нож и да се шпикова с чесън и розмарин. Според класическата бретонска рецепта агнешкото се поднася с порция зелен фасул.

Внимателният читател вероятно е забелязал, че все още не съм предложил подходящо меню към това ястие. Вече е време.

Омлет

Агнешко печено със зелен фасул

Праскови в червено вино

Практиката да се сервира омлет преди месото е, разбира се, заимствана от ресторанта „Ла Мер Пулар“ на Мон Сен Мишел — типична клопка за туристи. Трябва да си призная, че нерядко, когато обикалям северното крайбрежие на Франция, краката ми сами ме отвеждат там. Този път ми се размина. Установил съм, че за всички туристически забележителности по света важи правилото: щом реално се изпречат пред нас, претърпяват една и съща качествена промяна — вместо да ни очароват или изумят, те ни изглеждат някак изтъркани, банални. Фризовете по храмовете в Махабалипурам например или небостъргачите на Ню Йорк се превръщат в дубликат на нещо вече познато — копие, запечатало се в съзнанието ни от предварително видяното и преживяно, така както ни го е поднесъл телевизионният екран или туристическият пътеводител. Мон Сен Мишел очевидно спада към тази категория и крокодилските опашки от туристи, лазещи на зигзаг по тесните алеи към върха, с нищо не допринасят това действително неповторимо място да се разкрие пред нас със своята неповторимост (качество, което подобно на необикновената природна красота или изяществото на една художествена творба най-често попада в капана на горепосочения шаблон („познато-прочуто“) и се възприема от сетивата само в първите мигове на съприкосновение — после филтърът на шаблона спуска щорите си и взирайки се през тях, човек има чувството, че механично прелиства страниците на списание, вместо да изпада в екстаз пред едно от чудесата на света). При първата ми среща с Мон Сен Мишел — бяхме предприели експедиция дотам чак от Париж — майка ми спря колата на оживеното шосе доста преди да стигнем мястото за паркиране и ми даде възможност за миг да вкуся от магията на величествената гледка, тъй келтска по дух. Смълчаната скала оживя пред очите ми: русокоси девици надничаха тревожно иззад обвити в мъгла бойници, кучета пируваха под пищна, отрупана с дивеч трапеза. Макар че по принцип е по-лесно да даваш, отколкото да взимаш (убеден съм, че способните да приемат дарове са далеч по-голяма рядкост от онези, които умеят да даряват, по простата причина, че от получаващия се изисква много повече щедрост — щедростта да се лишиш от всички онези неща, които даващият си запазва: атрибутите на силата, чувството за надмощие, авторитета и инициативата), с подарените мигове случаят не е такъв. За да си в състояние да подариш някому миг на мълчание, съзерцание или прозрение, е нужно да притежаваш необикновен психологически усет и изключително чувство за такт — качества, от които брат ми например бе лишен, тъй че сами можете да си представите на какво насилие, на каква агресия бях подложен в онзи смълчан миг на божествено сливане, когато той огласи нямата рапсодия на моментното безвремие със звучно оригване, последвано от нахалния въпрос „Кога ще обядваме?“, а сетне ни проглуши ушите с досадното си любопитство дали мястото не било опасно и дали туристите не рискували да се удавят, ако се препънат и паднат от моста?

После обядвахме в „Ла Мер Пулар“ и за пръв път се озовах в ресторант, рекламиран в туристическия справочник на „Мишлен“. Помпозната демонстрация, при която пред очите ти забъркват омлет, при това пухкав и лек (ефект, който напълно дискредитира старата заблуда, че няма по-добро нещо от меден тиган), дотолкова ме впечатли, че още същата вечер под формата на пантомима възпроизведох пред майка ми моменти от гореспоменатия ритуал. Този трогателен скеч дойде като награда за успешния завършек на словесната й битка с хотелската управа по повод една от поредните пакости на брат ми. Този път Бартоломю бе запушил клозетната чиния с два броя (представете си, не един, а два!) на „Фигаро“, натъпкани там след неловки опити да си направи маска от папиемаше.

Рецептата за омлета на „Ла Мер Пулар“ фигурира в изданието „Френска провансалска кухня“ на ненадминатата Елизабет Дейвид. Някакъв парижки гастроном се обърнал с писмо към въпросната дама да го посвети в тайната на прочутата рецепта. И ето какъв бил нейният отговор: „Предлагам ви рецептата на омлета: чуквам две хубави яйца в дълбок съд, разбивам ги добре, слагам голямо парче краве масло в тигана, изсипвам вътре разбитите яйца и бъркам сместа до последния миг. За мен ще е удоволствие, господине, ако тази рецепта ви дари радост.“ Забележете пренебрежителната нотка в суперучтивия завършек на писмото. Френският няма равен на себе си в това отношение — никой друг език не дава подобна възможност да залееш събеседника си с неискрени любезности. Изрази като: „уважаеми господине, моля да ми разрешите да изразя чувството си на най-дълбока почит към вас“, и т.н. са красноречиво доказателство за този феномен. Подобни форми на префърцунена учтивост в по-сбит вид най-често означават: „А бе, я върви да пасеш!“ — фраза, с която една от съпругите на Бартоломю си служеше често.

Моята рецепта за омлет е не точно рецепта, а по-скоро набор от наблюдения. Първо, излишно е да се оспорва огромната роля на тигана. Задължително е да ползвате чугунен тиган с диаметър 18 см и дебело дъно. След употреба тиганът се забърсва — миенето е противопоказно. Редно е да гледате на тигана като на член от семейството. Второ, яйцата се разбиват най-добре с чифт вилици, чрез ритмично преобръщане — настойчивото и прекомерно биене не води до добър ефект. Трето, маслото трябва да е висококачествено. Разбитите яйца се изливат в тигана щом пяната се уталожи, но преди да е започнала да променя цвета си.

Както отбелязах обаче, настоящото ми пътуване до Франция не предвиждаше гостуване в хотел-ресторанта на мадам Пулар. Сутринта (след вечерята с рибена чорба) слязох да закуся в ресторанта на симпатичното тихо хотелче, което предния ден бях открил в една странична уличка. Когато влязох в раираното пространство, огряно от косите слънчеви лъчи, проникващи през щорите, посетителите се хранеха чинно по масите си. Мъж и жена, достолепни представители на третата възраст (мъжът внушителен, със сребристи ниско подстригани коси и офицерска осанка, а жената комично издокарана, с наниз перли около врата — представете си, перли на закуска!), отбелязаха скандално късната ми поява с едва забележимо кимване и измъмрено под нос „м’сю“, докато самотен американец, забил скептичен поглед в борсовата страница на „Хералд Трибюн“, изобщо не помръдна. Двойка лесбийки, най-вероятно начални учителки, спретнати в еднотипни практични панталони, се пулеха над купчина туристически пътеводители, а щастливо бретонско семейство демонстрираше неефикасна родителска намеса — родителското войнство раздаваше правда сред своята разюздана боричкаща се челяд, като по този начин доказваше за сетен път небезизвестния факт, че е настъпила размяна на ролите и че докато при предишните поколения се разчиташе на децата да увардят доброто име на семейството независимо от евентуалните душевни травми за крехкия индивид, днес сме свидетели на точно обратното и нерядко се сблъскваме със следния смайващо драстичен, но ни най-малко учудващ ни феномен: виждаш как под грижите на почтени и образовани хора, типични благовъзпитани буржоа, расте дете, което говори, мисли и действа като пролетарий (но това, изглежда, е в реда на нещата, след като в съвремието ни и бездруго изобилстват драстични факти, които ни най-малко не ни учудват). Сред закусващите имаше и две кюрета, чието присъствие в този възскъпичък хотел ме озадачи. По-възрастният беше с бледо, продълговато лице, сякаш излязло от картина на Ел Греко, а прошарените му кестеняви коси бяха несръчно подстригани на паница, нахлупена на темето му.

Шофирането на кола с десен волан в дясното движение по френските пътища е сериозно изпитание. Селскостопанските возила, които са доста по-разнебитени от тези в Англия, но недотам комични в окаяния си вид, подлагат автомобилния водач на безкомпромисен тест, проверяващ еластичността на вратните му мускули (по вертикала), параметрите на самообладанието му в момент на стрес, спирачния път на колата му и времето за ускорение, а конкретно при пътуване по селски път — способността на шофиращия (зад десен волан) да изпреварва (отляво), без да загуби ума и дума, когато прехвърча на сантиметри от някое едва кретащо муле. Функционалното разместване на представите за ляво и дясно е по-лесно преодолимо, ако и превозното средство е пригодено към съответния обърнат вариант. Неизбежно, при всяко мое гостуване във Франция, в първите мигове на съприкосновение с огледалния свят, когато въздухът и светлината, а и самата плът на жизненото ми пространство са някак различни от нормалното, сякаш по-осезаеми, по-щедри, по-забавни и предизвикателни — метаморфоза, пример за която е и това, че на пътя лявото е станало дясно, — в тези първи мигове, когато човек трябва насила да преориентира сетивата си за вярна и невярна посока, да култивира у себе си нов рефлекс, нещо като изправителна гимнастика или отстраняване на говорен дефект, неизбежно се сещам за клетия Митхауг: как се олюля горкичкият и се просна на релсите под влака. По тази, а и по други причини реших да пожертвам сутринта и да си осигуря кола под наем — по-точно да взема колата, която няколко дни по-рано бях наел по телефона, без да забравям рисковете при подобно начинание, известни на всеки, запознат донякъде с бюрократизма на французите — бюрократизъм, стигащ до разточителна свръхпедантичност. Всъщност никога не можеш да си сигурен, че няма да си тръгнеш с пръст в устата, защото, да речем, не си бил достатъчно далновиден да подсигуриш за случая кръщелното на прапрадядо си по майчина линия или поне пет официални документа, потвърждаващи постоянния ти адрес. За щастие, този път сделката не се осуети. Чиновникът от агенцията, маскиран в униформено сако, демонстрираше самонадеяна американска експедитивност, навярно доплавала със същата онази презокеанска вълна, нанизала на носа му и тъмните очила, с които нахално се цъклеше иззад бюрото си. Наех едно малко бойно „Рено 5“ с люк на покрива и ръчни скорости — пъргаво автомобилче, макар и не особено мощно, тоест във всяко отношение подходящо за целите ми.

Предвидливо бях задържал стаята в хотела, в случай че не успея да си осигуря кола, тъй че след победоносната акция се понесох обратно из лабиринта на тесните криволичещи улици, допускайки една-единствена навигационна грешка (която ме отведе в педантично чист вътрешен двор — нещо като частно площадче, застлано с калдъръм, където в слънчевата утрин не проникваше слънчев лъч, сякаш хората наоколо се бяха обрекли на вечен траур или живееха в харем). Във Франция уреждането на сметка и поначало провеждането на каквато и да било финансова операция протича в доста широк диапазон от настроения и тоналности — чевръсто, троснато, безапелационно, открито настървено, неадекватно свойски, пренебрежително, но що се отнася до цялостното звучене и в крайна сметка до преследваната цел, този акт почти без изключение носи отпечатъка на галска непреклонност. (Тук мога да посоча за пример факта, че макар французите да се славят със сребролюбието си, в нито един френски ресторант не съм видял надута или надписана сметка — дори не съм чувал за подобно нещо, — което обаче не пречи те да щипят от продуктите в кухнята и най-безцеремонно да мамят с грамажа: категорично доказателство, че парите се поставят на извънредно висок пиедестал.) Уредих всички екстри към сметката за хотела лично с мадам собственичката, която демонстрира, макар и в по-благ вариант, споменатото уважение към парите. Тя прие и бездруго полагащото й се с подчертана любезност, примесена с едва доловима нотка на „Ама нямаше защо…“: досущ като съдържателка на публичен дом, разменяща учтивости с ценен клиент, без да може напълно да се абстрахира от факта, че е наясно с някои негови странни предпочитания.

Напъхах куфара си в багажника, затръшнах капака, настаних се в колата до купчината карти на съседната седалка и забих поглед във външното огледало, което отразяваше входа на хотела. Вече ми беше ясно, че ще поема по крайбрежието на запад към Бретан, а не на изток към сърцето на Нормандия. (Тук се сещам да отбележа, че ябълките със сметана, дълбоко залегнали в нормандската кухня, винаги ме карат да си мисля за тежките зими и безпощадно дългите нощи, подгонили някогашните прадеди на днешните нормандци от северните им земи да търсят място с по-топъл и не толкова предсказуем климат.) Този път Мон Сен Мишел и повехналата курортна слава на нормандското крайбрежие, представени в свръхсуперлативни краски от Пруст, не бяха моята цел. Първо трябваше да мина през Динан — курортен град, който англичаните на своя земя снизходително биха определили като приятен, но запуснат и недотам изискан, докато на френска почва той си е извоювал статут на напълно целесъобразен (и умерено разюздан) бардак. Нищо чудно, че французите са изградили представата си за хазарт чрез понятието казино (дума, която на италиански първоначално е означавала публичен дом) — това само потвърждава пристрастието им към категории и схеми, родени от произволно начало: така шансът се превръща в наука, таксономия на вероятността, — теория, класифицираща случайността в параметри, които се регулират от човешки емоции, а именно възторжена забрава или отчаяние. Разбира се, всичко това се превръща в немалко пари.

Наместих се добре на седалката и със задоволство установих, че благодарение на елегантните тъмни очила, които си бях сложил, яркото слънце не ме кара да мижа. На отсрещния тротоар възрастна жена със забрадка крачеше превита от тежестта на пълни със зарзават мрежи.

Менюто, което дотук включваше омлет и агнешко печено, е малко тежичко (една идея по-засищащо от оптималното, а оптималната идея, естествено, не е да се заситиш). По тази причина в случая десертът трябва да е освежителен, лек, с малко по-стипчив привкус. Нужно е да се внесе доза елегантност и класически ред (а ла Пусен) в, тъй или инак, загатнатата Микеланджелова terribilità на предходните две блюда. Лично аз бих предложил праскови в червено вино — десерт, отличаващ се с онази простота, онова семпло откровение, което по най-дискретен и, разбира се, естествен начин трансформира изказа на елементарното в послание от най-висок разряд. Да вземем пример от света на модата — посланието на ненадминатата, единствена по рода си малка черна рокля. Нима една дама, щом се появи във въпросния тоалет, не се превръща, и то мигновено, в образец на елегантност и финес — дори в сцена, разиграваща някой от онези сложни светски казуси, които ни карат да се чувстваме неловко, защото както уж наблюдаваното е безнадеждно далеч от нас и безапелационно ни изключва, то фактически ни включва или поне ни прави съпричастни: виждаме как тя излиза от хотела с полюшваща се чантичка на рамо и миг преди да се настани в чакащия отпред автомобил, нает, разбира се, предварително, рязко завърта глава, тъй че репликата, запратена назад през рамо, кокетно се увива около шията й като фино фишу — думите са отправени към задъхания, едва кретащ под тежестта на куфарите й индивид от мъжки пол, който се заковава на място, и преди да натовари багажа в колата (междувременно любимият е побързал да литне обратно в хотела — Ариел, търсещ прикритие под крилете си), се взира в задачата пред себе си подобно на човек, изправен пред изпитание с повишена трудност, комбинирано с тест за водачески усет, под погледите на офицерско жури: ето ти гредите, въжето, нужните хора, отпред е пропастта, от теб се иска да построиш мост до отсрещния хълм.

Предвидете по една праскова на човек, бланширайте ги чрез потапяне във вряла вода за трийсетина секунди, след което ги обелете и им извадете костилките.

Поднесете на всеки чаша червено вино или сотерн, ако го предпочитате (аз лично го предпочитам — за мен сотерн, моля). Сложете в чашите резенчета обелена праскова. Предложете захар — въпрос на вкус: de gustibus поп est disputandum.

— Преди време намекнахте, че прасковите ви напомнят за брат ви — отбеляза наскоро моята събеседничка, вече и мой биограф.

Направих се, че не си спомням. В интерес на истината този мъхест плод наистина ми напомня за Бартоломю поради един злополучен експеримент в ранното ни детство, който можеше да има и фатални последствия — става дума за отравяне, предизвикано при един от първите ми пориви да експериментирам в кулинарното изкуство: приготвих мармелад от праскови и прасковени костилки, а последните, както е известно, съдържат стабилното съединение цианоген, което при взаимодействие с някои ензими (или когато например костилките се счукат в хаванче) се преобразува в токсично средство. През онова лято прасковите не просто капеха, а буквално се сипеха от дърветата край вилата ни като градушка — гледайки ги, имах чувството, че ги чувам как плющят. Не можах да устоя на изкушението и реших да направя мармелад, още повече, че имах известни познания относно основните правила за консервиране, което пък бе изцяло заслуга на Митхауг. Той, бидейки представител на традиционната северна кухня, беше не само страстен любител на всички видове зимнина, но и дълбоко образован човек в областта на консервирането. Стомашното неразположение на брат ми, макар и извънредно остро — не на последно място поради споменатото вече обстоятелство, че умираше за праскови, — в крайна сметка не се оказа фатално, въпреки че и майка ми, и домашният лекар (мъж, чието навъсено лице излъчваше смесица от скептицизъм и вътрешна сила) не мигнаха цели четирийсет и осем часа край леглото му. За вина не можеше да става и дума. Между другото, общоприетото схващане, натрапено ни от криминалния жанр, че цианидът мирише на бадеми, е всъщност погрешно — истината е, че така мирише плътта на отровения с цианид. Подобна токсичност може да се постигне и при обработка на ябълковите семки, след като ги опечете във фурна.

Спомням си как веднъж се опитах да обясня на Бартоломю, че влиянието на източното изкуство върху запада — естествено, нямах предвид неговите собствени мацаници, които не бих въздигнал до подобни висоти — може да се сравни с пренасянето на източните цветя и зеленчуци на нашия континент и че ефектът от този процес е далеч по-голям от ефекта на който и да било друг двигателен процес в историята, като, да речем, войни, революции, масови миграции и прочее. Да вземем например прасковата, произхождаща от Китай, донесена на запад от персийците (откъдето идва и латинското й наименование Prunus persica, макар че съществува версия, според която не друг, а Александър Велики прибрал прасковата наред с другата плячка) и сетне транспортирана от римляните още по на запад, тъй да се каже в същинска Европа. Да се взираш в историята е все едно да се взираш в празно пространство. Ако, да речем, се опитаме да разберем същината на картофа от историческа гледна точка, трябва да тръгнем от родината му Перу, където неговите свойства се оказали дотолкова незаменими и вездесъщи за върха на цивилизацията (имам предвид най-високата географска точка, до която цивилизацията е успяла да се покатери), че инките, като умували как да мерят времето, се спрели на най-логичния според тях вариант: единица време — времето за варене на един картоф. Когато пристигнал в Европа малко след 1570 г., същият този картоф, благодарение на качества като лесно отглеждане, внушително съдържание на въглехидрати и витамини и способност да обогатява почвата, бързо се превърнал в най-масово разпространената селскостопанска култура. А какво да кажем за френската съпротива — имам предвид, разбира се, първоначалната съпротива на французите към картофа, който според тях не бил годен за ядене може би защото се ширело мнение, че картофите причиняват проказа? Слава богу, заблудата се разсеяла благодарение на Антоан Огюст Пармантие, който се пристрастил към картофената супа по времето, когато бил пленник в Прусия, и като се завърнал във Франция, толкова превъзнесъл картофа, че изведнъж той се превърнал в кулинарен хит; стигнало се дотам, че царедворците на Луи XVI взели да се перчат с картофен цвят в петлиците, а бащата на въпросния крясък в кулинарната мода е запечатал и до днес името си в блюда като potage parmentier и crêpes parmentier. (Чудя ce дори дали не се е надявал кореноплодното да бъде кръстено на него.) Страстното увлечение на Пармантие нямало спирачки: за официална вечеря, приготвена в чест на Бенджамин Франклин, той успял да сътвори меню, включващо картофа като съставка на всяко блюдо. Не бива обаче да забравяме и драматичните обрати в съдбата на картофа, като неговия трагичен апотеоз през XIX век в Ирландия, където всепризнатите му и уважавани качества фактически го превърнали в монокултура и по този начин му отредили решаващата роля в последвалия глад, отнел живота на милиони хора — ако човек се напъне да вникне по-надълбоко в този исторически факт и действително го осъзнае, няма да може да близне ни пюре, ни картоф, ни нищо, защото всяко едно ястие е напоено с кръвта на предните. Е, ние, естествено, горе-долу вникваме във фактите и уж ги осъзнаваме, и зее пак продължаваме да ядем. По същия начин знанието, че почти всяка секунда някъде по света някое дете умира от глад или от напълно предотвратима болест, ни най-малко не ни пречи да си подсвиркваме щастливо по собствения си път. Способността да забравя подобни факти и напълно да се абстрахира от тях е основно качество на цивилизования човек. Цивилизацията и варварството вървят ръка за ръка, тъй че „всеки акт на цивилизацията е същевременно проява на варварство“ — факт, за който картофът не пропуска да ни напомни, след което ни прелъстява и ние забравяме.

Както предвиждах, цяла сутрин пътувахме на запад през крайбрежния бретонски пейзаж: живописни заливчета, разпенени вълни, проправящи си път между скалите, докато приливът спокойно щурмува сушата, като че ли се опитва да проникне в самото сърце на Франция… Поначало крайбрежните ивици, прорязани от протоци и заливчета, винаги създават усещане за собствен ритъм, сякаш са изолирани от останалия свят — все едно оттатък времето е натежало, надвиснало над тихите пътеки покрай нивята, където, стаен сред пшеницата, животът не помръдва.

Бретан е едромащабно копие на Корнуол, уголемено един път и половина, и то не само по площ: дори небето е по-обширно и бездънно, каменните зидове и оградите от жив плет по-грубовати, дърветата по-високи и страховити, размерите и мощта на океана — далеч по-осезаеми. Назъбеният бряг на Бретан напълно обърква представите ти за разстояние и те изправя пред математически абсурд: да превземеш онези три хиляди мили покрай брега, което значи да го обходиш от край до край, е все едно да извървиш разстоянието между Брест и Пекин или между Маракеш и Дърбан. В случая, ако осъвременим парадокса на Зенон, той би звучал така: колкото по-близко е фокусът, толкова по-дълго е разстоянието до него.

Минавахме покрай ниви, засадени със захарна тръстика, пасища, крави и в един миг изневиделица ни заслепи лилаво море от лавандула — толкова стряскащо със своята свръхестествена пищност, че беше нужно време сетивата ни да преодолеят естествения си рефлекс на отрицание на свръхестественото и да реагират на този сякаш невъзможен феномен. Спомням си как веднъж тъкмо си бях натоварил багажа, готов да потегля от вилата в Норфък към Лондон след усамотен, затова пък ползотворен уикенд и внезапно се сетих, че съм забравил някакви документи. Вече бях заключил вратите и бях угасил всички лампи, но все още се въртях край колата, тъй че фаровете не светеха. Някак неочаквано ме облада засилващо се нежелание да се върна обратно в тъмната къща — навън беше тягостно мрачно в безлунната, беззвездна облачна нощ. Осъзнах от какво се боя — боях се, че в къщата ще срещна дух. Интересното е, че не се страхувах от самия дух per se, защото той все пак, като пришълец от отвъдното, не е в състояние да направи нещо повече от това да ми се появи (на него друго не му е и нужно). Изключвах и възможността да се натъкна на някое превъплъщение на този дух, познато от филмите на ужасите (да речем дух изнасилван, мъстящ на поколенията чрез кръвосмешение, или дух на избягал от лудницата невменяем, размахващ триона, с който е прерязал веригите си). Не, не се боях от подобни глупости — боях се да не видя нещо, като знам, че е невъзможно да съществува. Всъщност тъкмо затова се страхуваме от духове: защото знаем, че не съществуват. Ами ако въпреки всичко пред нас се появи дух?

Бретан се слави с дълбоки традиции в отношението си към свръхестествените явления — имам предвид мястото на свръхестественото в колективното съзнание. Ролята, която играят духовете в живота на бретонците, си съперничи с тази на тайнствените знаци и предзнаменованията. Не ми е известно някъде по света да съществува митология, която да отдава такова голямо значение на пророческите знаци. Това е свидетелство за дълбокото убеждение на бретонците, че в стената между живите и мъртвите съществуват пролуки — убеждение, така дълбоко залегнало в цялостната им култура, че те живеят като подплашени и всекидневието им е подчинено на битов мистицизъм и невротичен страх. Стигам до тази диагноза, защото съм убеден, че очакването да се сбъдне едно предзнаменование не се отличава кой знае колко от страховата невроза — усещането, че надвисналото бедствие се е спотаило под съдрания чул на нормалното. Подозирам, че древните римляни, които също са били царе в това отношение, са живели в непрекъсната нервна криза — имам предвид страха, че подадат ли си носа навън, непременно ще се сблъскат с някой тайнствен знак или прокоба: я гарван, я локва (в която не бива да се оглеждаш), я облак с неподходяща форма, движещ се с неподходяща скорост и в неподходяща посока. Изкушавам се да направя още една аналогия — между психокомпонентите на предзнаменованието и тези на изкуството, където наблюдения, внушения и догадки действат с кумулиращ ефект.

В крайна сметка не друго, а смъртта е отличителният белег на бретонската култура. Сякаш всичко останало, определяно като типично бретонско, е само уловка: комичните им имена; странната психология, с която уж се отличават, но която чужденецът практически никога не успява да установи; особеностите на кулинарната им култура — риби, палачинки, отсъствие на вино и на разнообразни сирена; панкелтският афинитет в езика им, изразен в имена като Кер, Кар и Ян, нарушаващи вездесъщата непристъпност на френския език, подобно на остри зъбери, щръкнали сред спокойните води на огледално езеро… Сякаш всички тези уж типични белези, предназначени да внушат на туриста представата за някакъв пародиен квазиживот, чиито елементи той не би могъл да дешифрира без помощта на легенда (като например двойните знаци при маркировката по пътищата), са набор от случайности в предрешен вид, костюмирани от специално нает гардеробиер, с цел да илюстрират (или пък да прикрият) основната, фундаменталната истина за бретонците: чувството им, че всички сделки между този свят и отвъдния са относителни и далеч не окончателни. Единствено в Мексико образът на смъртта, колоритна карнавална фигура (да не забравяме, че произходът на думата „карнавал“ е от carpe vale, т.е. „сбогом на плътта“), е така ярък и гротескно жив, както в Бретан, и достойно съперничи на тракащия с челюсти, по-скоро комичен, отколкото страховит скелет на бретонския Анку. И в двете култури ентусиазмът, с който се изобразява и празнува смъртта, е всъщност подчертано езически начин да се засвидетелства уважение към живота: живота тук и сега. Казано инак, нима някой някога в историята на света искрено е вярвал в съществуването на живот след смъртта? Нима когато Митхауг се озова под влака на метрото в Лондон, му е минало през ума, че все пак това не е краят? Дълбоко се съмнявам.

Паркирах колата на островче проскубана трева край пътя и извървях последните няколкостотин метра до църковния площад в Керньовал, който представлява класически модел на уникалния бретонски архитектурен ансамбъл: църква-статуя-костница. Първото нещо, което туристът вижда, е монументалният портал към площада — висока арка, крепяща три по-малки арки, подпрени на колони над пищно орнаментирана балюстрада. Пространството около този сложен градеж е пренаселено от фигури, изобразяващи в хронологичен ред от ляво на дясно: Ева се ражда от реброто на Адам (Адам е с брада и си стои кротко, Ева е с безизразно лице и косите й май са сплетени на плитки, а край тях се мъдрят крава и овца и ги гледат някак стреснато); сетне изпепеляването на Содом и Гомора, по-точно бягството на Лот и семейството му от пожара, представено символично от три фигури (дребна, по-едра и най-едра), които, хванати за ръце, са поели надясно, а зад тях е застинало някакво доста неясно ваяние — навярно г-жа Лот, която току-що е хвърлила последен поглед назад и се е превърнала в стълб от сол (види се, Старият завет не ни спестява известни детайли от човешкото поведение); следва Ноевият ковчег (плавателен съд, наподобяващ бебешко коритце), приютил подобие на коза, прасе, крава (отново крава!), твърде несъразмерен към общите мащаби слон и фигура на овчар с шапка и гега в ръка, който трябва да е самият Ной; по-нататък се явява убедително триумфалната войнствена фигура на Юдит, вдигнала нависоко посечената глава на Олоферн (и той като Адам е със затворени очи); следва възрастен мъж, подскачащ жизнерадостно пред сандък, носен на пръти от по-дребни мъже — най-вероятно Давид пред ковчега на Господния завет; фигура на възячка жена, надвесена над охранено бебе в насмолен кош — явно става дума за невръстния Мойсей сред тръстиките и перачката.

Зад портала — нещо като триумфална арка — е самият църковен двор: пространство, опасано с нисък зид, където се помещава и гробището. Вляво се вижда ниска каменна сграда с дълги стрехи, внушаваща респект с функционалността си и смразяващия си „memento mori“ ефект — костницата, естествено. Тя превръща пространството около църквата в свят, функциониращ единствено под знака на мъртвите предци и изцяло подчинен на тях — излиза, че можеш да се обърнеш към бога само в присъствието на костите на предците си. Всъщност истината, над която това място ни кара да се замислим, е, че ние бездруго носим у себе си своите предци, което проличава и в най-обикновените ни привички и жестове: не се ли улавяме как, вдигайки чашата от полицата над камината, забърсваме прахта отдолу и в миг се сепваме, защото установяваме, че сме възпроизвели досущ маниера на майка си и баща си (между другото, това като че ли е един от редките случаи, в които собствените ни действия ни хвърлят в почуда). Подозирам, че същият този феномен е налице и в по-екстремни моменти от живота ни: не е изключено изтръгващият се от гърдите ни в миг на еякулация стон (или хлипане, цвилене, грухтене) да е напълно идентичен със звука, който собственият ни баща е издал в мига на нашето зачатие — при това, естествено, не го възпроизвеждаме по памет.

Църквата в Керньовал е далеч под нивото на монументалната входна арка. Има нещо сбъркано в пропорциите й: с островърхия си покрив и масивните си зидове тя вместо да внуши очаквания устрем нагоре, като че ли демонстрира подчинението си на гравитационните сили. Композицията от статуи, наредени като на полица над тесните прозорци, от своя страна превиващи се под товара им, не може да се сравни със споменатата вече композиция от персонажи, претворяваща Стария завет. Вероятно една от причините е, че при тези статуи липсва фабула — те са чисто и просто серия герои от Новия завет, всеки белязан с емблемата на самоличността си (Матей бирника с кесията, в която събира данъка, Лука с боите и четките). „Няма по камък от камъка, който безуспешно се прави на нещо друго“, отбеляза на времето Бартоломю, коментирайки неестествените гънки по каменните дрехи на въпросните статуи. Казано накратко, камъкът е налице, но го няма творецът, под чиито пръсти той би оживял. Питам се дали този творец преждевременно не се е споминал, дали не са го уволнили, или му е писнало и чисто и просто си е вдигнал длетата, яхнал е магарето и потупвайки дружески кучето на домакина си (да не вземе да се разлае), се е гмурнал, тайничко, без сбогом, в мастилената бретонска нощ. Моето собствено изкуство, което е изпъстрено със сбогувания и отсъствия, откликва разбиращо на подобна мистерия.

Не ми се влизаше в църквата. Още повече, че сутринта, докато се чудех на коя от многото си перуки да се спра, стана твърде късно и реших да се издокарам с тъмносива филцова шапка. Та този поизмачкан, небрежно елегантен атрибут, познат от едновремешните комедии, сега кичеше главата ми и дори приятно гъделичкаше обръснатото ми теме. Естествено, че бе немислимо да вляза в църквата, без да си сваля шапката, пък и хората от отдавна стояха вътре и най-вероятно всеки миг щяха да заизлизат. Във всеки случай знаех, че няма да пропусна нищо особено интересно и че ако изобщо си струва човек да разгледа интериора, то ще е заради абстрактния, шокиращо несъответстващ на общата атмосфера гоблен, изобразяващ победата на някакъв граф в битка, и олтара с пищни орнаменти, заметнат с изумително грозно покривало — бродерия в модерен стил, представяща дидактични сцени от най-лицемерен тип: овце, полегнали под гривата на добродушни лъвове, мечове, забити в браздите на разорани ниви, и тям подобни. Отгоре на всичкото, като пространство интериорът не е лишен от пропорционалните недостатъци на екстериора. „Добре де, а ти какво очакваш?“ — обичаше да казва брат ми и уж винаги имаше повод, но, кой знае защо, ми се струваше, че го казва твърде често. В случая става дума за липса на каквато и да е представа за основните закони за съотношение между обемите. Що се отнася до мен, аз усвоих необходимото относно пропорциите от сухото мартини. (За сведение, като се прибави лук към него, то се превръща в измишльотината „Гибсън“ — навярно сте забелязали, че имената на коктейлите се множат като военните чинове в армията на Руритания.) Законът, от който се ръководя, е: основна съставка (джин), второстепенна съставка (вермут), орнаментално допълнение (резенче лимон, маслина). Това е законът за пропорциите и равновесието, залегнал във всички пластични изкуства — от приготвянето на коктейли и ястия до архитектурата, скулптурата, грънчарството и изработването на облекла. (Да не забравите кой пръв ви е обърнал внимание на този факт.)

Не беше разумно да стърча на портала, тъй че реших да отида да обядвам някъде. Срещу площада имаше хотел, пред който бяха изкарани шест маси под градински чадъри с реклама на мастика, избуяли като гигантски гъби мутанти под лъчите на юлското слънце. (Едно от удоволствията на цивилизования туризъм е да си набелязваш заведения. Ах, какво местенце, казваш си мимоходом. Тук ще си похапна хубавичко в един момент.) Прекосявайки улицата, ми се наложи да отскоча встрани, за да избегна сблъсъка с астматично хърхорещ мерцедес, чийто калпав шофьор самоубийствено обикаляше площада от обратната страна на движението, докато изрусената му съпруга се взираше в туристически справочник.

Възможно е човек да храни свръхсантиментални чувства към френската кухня. В най-прославения си вариант тя безусловно доказва, че не само си позволява ексцесии, но и направо ги търси. Блюда като „ярка, пълнена с пасирани аспержи и гарнирана с картофено пюре «Елисейски дворец»“ обитават пищно царство, надминаващо и най-необузданите ни представи за пародийност — те са продукт на фебрилно въображение, кипящо под високи бели шапки. И все пак във Франция има едно ниво на елементарна кулинарна компетентност, което смятам за ненадминато, поне доколкото аз познавам света. Това е компетентност на сетивата, сетивна наука за всекидневния живот, насочваща интелекта в помощ на удоволствието. Недотам образованите ми съседи Пиер и Жан-Люк например си развързват езика единствено когато стане дума за технически подробности около готварския процес (при това говорят с достойнство, изразяват се ясно, кратко и точно). Всъщност не на друг, а на Пиер дължа немалка част от тънкостите в арсенала на гастрономическите си познания — да речем, как се чисти шкембе или на кои от пойните птички, които двамата братя трепеха с ужасяващите си едноцевки, мозъкът става за ядене, или пък познанието за свойствата на заешката кръв, която може да служи за застройка.

Мисис Уилоуби, съседката, която често наминаваше без покана, за да се възползва от плувния ми басейн, веднъж се изтърси (непоканена, разбира се) точно когато ние с Пиер изцеждахме кръвта на току-що обезглавен заек в тумбеста глинена кана, закупена от грънчарка в дочен панталон при една от разходките ми из съботния пазар в Кавайон. Мисис Уилоуби тутакси се втурна към тоалетната (със същия безпардонен поведенчески синдром на неканен гост), откъдето долетяха недвусмислените звуци на неконтролируемо повръщане.

Когато размишлявам над този в същината си картезиански хедонизъм (казвам картезиански, защото при французите отношението към удоволствието не е онова епикурейско естетическо отношение на човека, възприемащ се като единно духовно и телесно цяло, към собствената му личност, което откриваме у обитателите на някой романтично идеализиран остров из южните морета — то е по-скоро продукт на дълбокото убеждение, че тялото и умът са две независими едно от друго неща, и в подходящ момент намира израз във вътрешен монолог от рода на „Да, умът и тялото ми са напълно отделни, тъй че трябва да мобилизирам всички способности на ума си, за да почерпя максимална полза от факта, че притежавам тяло“ и в тази връзка няма нищо по-дълбоко откликващо на човека с дуалистична същност от добре приготвеното пиле с естрагон — та когато разглеждам практическите последици от картезианския хедонизъм, най-ярко изпъкват факти като този, че французите ежедневно отделят по два часа за обяд и че фиксираното икономично меню на ресторантите е много висококачествено. Менюто prix fixe на хотел „Керньовал“ за седемдесет и пет франка предлагаше най-подбрани ястия от традиционната кухня на буржоата: задушени зеленчуци, пастети, салата от керевиз, миди с лук, задушено агнешко бутче, конски котлет, варена моруна по провансалски, половин омар на грил, а по желание, срещу още петдесет франка, и плодове, сирена, шоколадов мус, крем карамел и crème brûlée. Учтиво помолих свенливата келнерка, която поруменя от смущение (явно впечатлена от перфектния ми френски), да ме настани на маса с по-добър изглед към площада и паркираните отпред коли.

Поръчах си супа от кресон, морски език на скара и тъй като Бретан не произвежда вино, а сайдерът бе твърде грубовато питие за приятната размекнатост, обзела по пладне тялото и духа ми, като мухлясала стара мома помолих да ми донесат половин бутилка „Menetou-Salon“ и литър местна минерална вода (която пристигна в грейнала като лъч на маяк червена бутилка), та по-лесно да го преглътна.

Семейство младоженци, хванати за ръка, излязоха от църквата и се запътиха към костницата.

Подходящо сервирана, супата от кресон притежава онова основно, но невинаги постигано качество, а именно гъстота, съчетана с наситен аромат, с което се отличават определена категория супи: при тях някак неочаквано човек усеща субстанцията и сякаш ароматът също добива плът. Такива са супата от бадеми и граховата супа например. Супите от въпросната категория наподобяват онези творби на изкуството (нямам предвид конкретно творбите на брат ми), в които филигранната изящност на детайла придава плътност и стабилност на произведението.

Ресторантът бързо се пренасели. На съседната маса се настани елегантна двойка, не бих казал в първа младост — парижани, ако се съди по номера на беемвето им, и двамата в кожени панталони, и двамата с чанти от „Гучи“ (неговата една идея по-голяма от нейната) — и тутакси започнаха да спорят дали да включат и омара в менюто. Вероятно от напрежение, поради нарасналия обем на работата, румените бузи на келнерката вече пламтяха в контраст с инак бледата й, типична за русокосите нормандци кожа (подобен цвят на кожата имат и някои от момиченцата, които след училище на път за вкъщи минават с велосипедите си покрай вилата ми в Норфък).

Младата двойка вече бе край монументалната арка — все още се държаха за ръце, взирайки се в композицията от статуи. Той си мълчеше, тя непрекъснато говореше.

Според мен морският език е незаслужено подценявана риба, тъй като по вкусови качества тя почти не отстъпва на далеч по-уважаваната си братовчедка, обитаваща протока Па дьо Кале; истината е, че поначало хората трудно се отърсват от натрапени им идеи и внушения. В случая имах известни възражения относно начина на приготвяне — изглежда не бяха уцелили температурата на грила и инак свежото и сочно месо се бе поизсушило. Морският език вървеше с прекрасни пържени картофки, а после ми сервираха доста приемлива зелена салата. Рехавите облаци, които цяла сутрин препускаха по небето, бяха взели да набъбват и да се усмиряват, тъй че от време на време осигуряваха по пет-десет минути прохладна сянка. Майка ми често ни караше да се вглеждаме във формата на този или онзи облак — това бе една от любимите й дидактични игри, когато я обхващаше синдромът „най-прекрасната майка на света“. Вижте, кон! Слон. Прасе. Морско свинче. Звънче. Жена се съблича. Мръсник наднича. Майка с дечица — не, мечка стръвница…

След морския език си поръчах crème brûlée. Този десерт, носещ наименованието „печен крем“, е по произход английски, макар че яйчният крем е разпространен в цяла Европа, да не говорим, че печивото „киш“ е всъщност не друго, а яйчен крем с разни подправки. Разказах на моята сътрудничка — с онази смесица от умиление и тъга, с които описваме младежките си щуротии (от онова време, което лично аз не възприемам като кой знае колко далечно) — за една случка от моя „естетически период“ (така поне го бях квалифицирал тогава). Бях решил (по идея, подсказана ми от френския писател декадент Юисманс) да сервирам вечеря, в която всички блюда са черни на цвят. Все още бях в университета (за щастие кратко отклонение в живота ми, което след два изтерзани семестъра коригирах — божичко, каква олелия и какво стълпотворение от хора!) и стаята ми — банален седмоъгълник в банална седмоъгълна постройка в един от най-префърцунените колежи на Кеймбридж — беше цялата пребоядисана в черно, в което се съдържаше и известна доза бунт срещу някои не особено толерантни правила на колежа. Всичко беше в черно: легло, чаршафи, контакти, лампи, крушки — всичко.

— Веднъж отседнах в префърцунен хотел в Ню Йорк, който доста приличаше на това, което описвате — прекъсна ме събеседничката ми е онази напориста прибързаност, характерна за по-младите хора, която, макар и по тон да звучи като незачитане на отсрещния, е най-често проява на твърде голям интерес към него: интерес, който в миг се надига и изкипява подобно на мляко в тенджерка, поставена на силен огън. — Беше направо главозамайващо. Дори когато запалвах лампите, пак нищо не виждах!

В черната си стая, издокаран в черно кадифе, с черна копринена вратовръзка и с орхидея в петлика (единственото нещо, чийто цвят не се налагаше да променям), поднасях ястия, състоящи се изцяло от черни продукти: блюдо макарони с мастилен цвят, поръсени с настъргани трюфели, следвано от кървавица върху канапе от препържена черна цикория. С десерта държах да подчертая същината на това празненство, а именно неговия твърде неестествен характер, бидейки празненство в чест на изкуството, приумицата, каприза, ликуващи над бруталните природни закони и смъртта. Тъкмо по тази причина за десерт сервирах crème brûlée, нарочно оцветен в черно. Пихме „Black Velvet“, разбира се: питие, което, комбинирайки черна бира и шампанско, илюстрира типично английското пристрастие към елитарен вкус (тоест съчетава клубния престиж с превърналата се в институция естетика а ла „Кафе роял“, с привкус на 1990-те). Между другото, баща ми ме открехна за „Black Velvet“ с неговия интелигентно саркастичен маниер — бяхме в бара на някакъв хотел в Дъблин („Шелбърн“ ли, „Греъм“ ли, не помня) и той поръча питието, като уж намеквайки за разпространената сред ценителите на бира реплика „Я по-добре не хабете хубавия «Гинес»“, настоя да го приготвят с тъмно пиво „Imperial Russian“, което твърде рядко се оказва в наличност и е толкова плътно, гъсто и сладко, че сякаш е погълнало в себе си онова блажено спокойствие, което Талейран нарича douceur de la vie[3], твърдейки, че с щастието да го вкусят са били дарени единствено онези, който са имали късмета да живеят преди Френската революция. (Талейран задължително разговарял по един час дневно с готвача си, а по едно време негов готвач бил самият Карем. Когато великият дипломат предупредил великия готвач за опасностите, които крият готварските печки на въглища, геният с бялата шапчица отвърнал категорично, обобщавайки кредото на събратята си от всички творчески занаяти: „Колкото по-кратък е животът, толкова по-продължителна е славата.“) Бартоломю нахълта в онази изискана обстановка с час и половина закъснение, при това в работен комбинезон, в пълен разрез с изричното ми уточнение по отношение на облеклото — явно идваше направо от ателието си. „По дяволите! — възкликна. — Тук да не се е споминал някой?“ Тази нотка на умишлена, просташка директност — мигновено да избълваш каквото ти дойде на езика — бе типична за брат ми. У него имаше някаква буквалност на възприятията и реакциите, неспособност да улови нюансите, някакъв недодялан практицизъм по пътя към целта, който прозираше и в скулптурите му (макар никой от критиците да не го е забелязал), не толкова в структурата и плътта на тези творби (въпреки че и там едно достатъчно вещо и прецизно око би открило подобно нещо), колкото в самия факт на съществуването им. Както вече казах преди време, всяко завършено произведение на изкуството е някак си тъповато буквално, безцеремонно — то сякаш без свян си затваря очите пред грубостта подобно на невъзмутимия полицай, изпитващ неимоверно удоволствие от безпардоността си, когато развежда някой турист из местата, където са извършени брутални убийства. С други думи, макар че Шекспировият Просперо — със своята поуморена мъдрост и жизнеутвърждаващата сила на духа си — се смята за изразител на житейската философия на своя създател, може би най-точният автопортрет на барда виждаме в образа на мрачния и уродлив злодей, поета Калибан.

По стечение на обстоятелствата бретонското градче Керньовал, където обядвах (или приемете, подчинявайки се за миг на винаги модното увлечение по сегашното историческо време, че в момента обядвам, макар че всъщност диктувам тези думи в стаята си в хотела в Лориан, където венецианските щори и полюшващият се жълт уличен фенер под прозореца ми ме атакуват със светлинните си импулси, сякаш за да ми причинят лек епилептичен припадък), е приютило някои набързо изфабрикувани маслени недоносчета на брат ми от периода, преди той да се насочи към скулптурата. Тези мацаници се помещават в малък местен Музей на съвременното изкуство (тромава сграда от XIX в.), който поради донкихотовска смесица от провинциална гордост и неадекватно мерило за достойнства (в оценката на творби от англофонския свят французите не отстъпват по глупост на прехласващите се по Джек Лондон руснаци) най-нелепо е кръстен не на друг, а на брат ми. Мога да си представя какво боричкане е било между различните фракции в кметството: вярната дружина на кмета съзаклятничи над чашка мастика, докато лидерът на местната комунистическа опозиция — баджанак на кмета и най-заклет негов враг — крои пъклен план с поддръжниците си над кана ябълково вино, след което двете воюващи гвардии застават лице в лице в душната, вмирисана на мухъл сграда на кметството и неразрешимият конфликт завърша с неминуем компромис — музеят се кръщава на Бартоломю. Най-впечатляваща сред творбите на брат ми, изложени тук, е поредицата от картини, „вдъхновени“ от арката на площада (напълно в стила на Бартоломю: най-нахално и самонадеяно да твърди, че е следвал модела на някое произведение, далеч превъзхождащо собствените му творения и по мащаб, и по степен на завършеност, и по сила на въздействие). Въпросната поредица уж също изобразява библейски персонажи, макар че изобщо не може да става дума нито за изображения, нито за персонажи: вместо това виждаме някакви абстрактни модернистични „предмети“, по които би трябвало да се досетим какво и кого е имал предвид авторът — рибарската мрежа на Петър, боите и четките на Лука, наподобяващото компютър сметало на Матей, приличното на не-знам-какво-си еди-що-си на Йоан… И всички тези, да ги наречем, вещи, ни гледат някак печално от платното, сякаш сами не могат да повярват, че собствениците им импулсивно са ги захвърлили наред с цялото бреме на дотогавашния си живот, за да последват Христа.

Младоженците излязоха от църквата и се върнаха при арката, за да й хвърлят последен поглед. От разстояние тя създаваше впечатление на оживяла картина, изпълнена с действие и емоции: миг от реалния живот, запечатан под застиналата лава на внезапно изригнал вулкан — не толкова замръзнала мелодия, а по-скоро филмов кадър, вкаменен на екрана во веки веков. Двойката пое към колата си по възтясното тротоарче, свенливо сгушило се до стените на околните сгради, сякаш с желание да се извини на всеки затруднен шофьор за самото си съществуване.

[1] Doppelgänger — двойник (нем.). — Б.пр. ↑

[2] Bien cuit — добре опечено (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Douceur de la vie — сладостта на живота (фр.). — Б.пр. ↑

Обедни размишления на тема къри

Ролята на тъй нареченото къри в съвременния английски бит често се тълкува погрешно. Мнозина смятат, че с пристрастието си към тази подправка и към всички едноименни ястия обитателите на Британските острови демонстрират общ стил на поведение, който французите биха нарекли le style rétro. (Французите отдават особена почит на разговорния език в набора от средства, с които регулират отношенията си с околните, като или ги приобщават към себе си, или ги поставят в изолация: една жаргонна думичка или фраза може много фино да подскаже на чужденеца, че не е уловил смешката в някой виц или не е схванал смисъла на някой тънък намек. Днес посетих ресторанта на хотела в Лориан — твърде прилично заведение, удостоено с три звезди и ред престижни кулинарни награди, намиращо се на стотина километра от Сен Мало. Разстоянието взех сравнително бързо благодарение на изключително пъргавото си рено, отличните малки пътчета — много по-удобни и по-сигурни от прекалено оживените, крайно опасни за живота и учудващо скъпоструващи магистрали — и не на последно място на благоприятните климатични условия: вятърът си играеше с меката шапка, която не без охота бях свалил от главата си и положил на предната седалка, а в разлюлените корони на дърветата слънчевите лъчи променяха нюансите си подобно на човешка душа, откликваща на божиите напътствия. В Лориан хотелиерът подцени познанията ми по разговорен френски и се опита да демонстрира превъзходство, употребявайки думичката resto за ресторант. Когато с безкрайно хладнокръвие, достойно за виртуозен играч на покер, отвърнах, че въпросният resto действително много ми харесва, по погледа му веднага разбрах, че в отношението му към мен е настъпила внезапна промяна.)

И така, според някои кърито играе носталгична, дори регресивна роля в британската кулинарна култура и изобилието от ресторанти, предлагащи този специалитет, представлява едва ли не утешителна награда за огромните загуби, понесени от Англия през последното столетие — видите ли, в замяна на колониите си бившата империя получила (при това със значително закъснение) по едно индийско ресторантче на всеки уличен ъгъл.

Нищо подобно. Ако проследим кулинарните предпочитания на британската нация в исторически план, ще установим, че те винаги са клонели към острите подправки и пикантните храни: векове наред англичаните прегръщат радушно всяка добавка към храната, способна да подсили вкуса й и да погъделичка небцето. Когато Карем пристигнал на посещение в кралския двор по времето на регентството на Джордж IV, отбелязал, че подправките били тъй щедро използвани в кухнята, та принцът чак „се превивал от болки ден и нощ“. Следователно спокойно може да се заключи, че афинитетът към подправките е елемент (да не кажем ингредиент!) от националния характер — вроден инстинкт, сравним с уелската певческа дарба, германския захлас по горите, швейцарската способност да поддържат отлични хотели или италианската страст към състезателните коли. Подлютен бекон, пикантна шунка, шпикован бут, котлети, наложени с пипер, зеле с люти чушки — увлечението към подправките е обединяващ мотив в историята на Великобритания, своего рода основна тема или барабанен ритъм, на чийто фон всеки ден трептят и се извисяват трелите на нашето време и нашата кухня. Кратка справка с аналите показва героичната привързаност на англичаните към твърде прехвалената канела и още по-прехваления, на моменти откровено неприятен карамфил; вкусното, оказващо приспивно въздействие индийско орехче и неговия събрат мускатовия орех; ароматния бахар; наперения червен пипер; закачливия синап; навред популярния джинджифил; огненото чили (нека не забравяме, че този вид лют пипер е познат в Европа много преди португалците да го пренесат в Индия, където в последствие изиграва най-значимата си роля от кулинарна гледна точка); сгряващия душата кимион — любима моя подправка, извикваща представата за топли и меки легла в пищни ориенталски палати; пропития с източна екзотика кориандър, чиято етимология — от гръцката дума кош — красноречиво ни напомня, че миризмата му е идентична с тази на креватната дървеница; криещия безброй рискове кардамон; неповторимия, моментално разпознаваем ким; яркожълтата куркума… И така нататък, и така нататък.

Често можете да срещнете мнението, че този отявлен ентусиазъм по отношение на подправките произтича от желанието ни да прикрием или замаскираме ниското качество на продуктите, с които разполагаме в кухнята — с други думи, да законспирираме дъха на развалено месо. Подобно схващане е не само погрешно, но налудничаво и зловредно. Тайната на английската кухня е в употребата на подправките заради самите подправки, чиято крайна цел е някакво съчетание от сладко, солено и кисело. (Всъщност това е разковничето към историческите вкусови предпочитания на английската нация.) От сливането на „Соупърс Лейн Пепарърс“, търговци на пипер и други пикантерии, с „Чийп Спайсърс“, специализирали се в подправки за сладкиши, през 1345 г., до официалното лансиране на сос „Устър“ на пазара през 1868 г. — и все повече и повече оттогава насам — английските кулинарни традиции преследват всевъзможни комбинации на сладкото със солено-киселото. Национални специалитети като агнешко печено със сос от мента — смятано от французите за небивала, умопомрачителна перверзия, сравнима единствено с увлечението на англичаните по боя с камшик или пристрастието им към безкрайно сложни и засукани кръстословици — са отражение на горната истина. Днешната мания за брутални комбинации от рода на „сладко-киселите“ деликатеси, сервирани в китайски ресторанти (самите те без капка свян наричат въпросните ястия lup-sup, тоест боклук), съвсем не е проява на носталгия по колониалните времена, а продължение на една здрава национална традиция, която на практика е много по-красноречиво доказателство за наличието на историческа приемственост, отколкото разни безумства от рода на крикета, неделната църковна проповед, смяната на караула пред Бъкингамския дворец или абитуриентските балове на колежаните.

Горепосоченият гастрономически уклон на англичаните обяснява и широката популярност на безбройните търговски марки сосове, кетчупи и прочие екстракти, по правило крещящи на цвят и не по-малко просташки на вкус. (Брат ми, между другото, беше голям привърженик на подобни буламачи.) Споменатите смески ще срещнете не само по рафтовете на всяка бакалия — строени в строги, стегнати редици, досущ като лъскави оловни войничета, очакващи с повишено внимание поредната команда, — а също и по масите на по-долнопробните кръчми (посещавани, колкото и да е чудно, не само от работници, но и от хора като Бартоломю), където шишетата със сосове обикновено са скупчени около пластмасовия домат, пълен с кетчуп, чиято повърхност е вдлъбната от загребващите пръсти на предходния клиент.

Спомням си, че неотдавна се впуснах в същите или подобни размишления, изказани както винаги с покоряваща събеседничката ми вещина. Похапвахме сладко в един от по-елитните индийски ресторанти в Лондон (ленени покривки, сребърни прибори); аз току-що бях пристигнал от Норфък, а тя, естествено, бе отложила всичките си ангажименти, за да се видим. Предварителните разговори и преговори все още бяха в начален стадий и аз исках да вечеряме на обществено място, тъй че преживяването да има по-театрален характер и същевременно да изглежда по-интимно — в съответствие с парадоксалната същина на обществените заведения и с термодинамичния закон, изложен някъде по-горе, според който храненето пред публика предполага или напредък, или крачка назад, но в никакъв случай застой в личните взаимоотношения. С дискретното си осветление и непоклатимия авторитет на тежката си мебелировка, ресторантът беше пропит с духа на утвърденото, традиционното, класическото и по-скоро наподобяваше изискан клуб; централният салон с широки прозорци на приземния етаж и сериозното, внимателно отношение на тамилските сервитьори загатваха за вечни, ненарушими постоянства и за мистическите способности на империята да оцелява.

Какво обсъждахме ли? Времето, сходните качества на светлината в предпочитаните от художници градчета в Южна Франция и Корнуол (Колиур, Сейнт Айвс), рецепти за къри, защо хората обичат да четат биографии и принципната несъстоятелност на аргументите против жанра биография, „Възхвала на глупостта“, споделеното ни увлечение по антикварните магазини, ролята на предрешените персонажи в творчеството на Удхаус, архитектурата на сър Джон Соун, досадата ни от изтърканата представа за тъй наречената английска ексцентричност, последния крясък в дамската мода — одежда, която събеседничката ми озадачаващо наричаше „ра-ра поличка“, а по мое мнение бе умишлено загрозяващ женското тяло вариант на балетната пачка.

Избрахме си сами предястия от изобилния бюфет на самообслужване. (Странно, че английската дума за предястие е твърде буквалното „стартър“, пък никой не нарича десерта „финишър“; от друга страна, на кого ли му е приятно да му кажат „стоп“ или „край“?) Заредих чинията си с крехък паниран патладжан, гарниран с добре отмерена доза млечен сос с краставици.

— Знаете ли, като дете много се плашех от индийските ресторанти — сподели моята сподвижница. — Все си мислех, че ще трябва да ям куче или нещо подобно.

Един-единствен път съм вкусвал кучешко — отбелязах аз, — по време на посещение с експериментална цел в Макао, което, естествено, не повторих. Случва се човек да направи страхотен удар на рулетка и да реши да отбележи събитието с паметна вечеря. Пожелах да отпразнувам късмета си с бутилка шампанско „Круг“ и задушено от младо кученце. Идеята обаче не се оказа особено сполучлива — месото беше някак хем жилаво, хем тлъсто. Поднесоха ми го в огромен казан (като онези, които използват във всички постановки на „Макбет“). На вкус беше горе-долу като пилешко. Най-хубавото в цялото ядене бяха пържените зеленчуци — както, между другото, често се случва в не съвсем първокласните китайски ресторанти.

— Не бих могла да ям кучешко. Сто на сто ще повърна.

— J’aime les sensations fortes — отвърнах за по-благозвучно на френски. Наистина обичам силните усещания.

Менюто ни по-нататък се състоеше от рибено къри по бенгалски за господина, приготвено от риба хек и малко повечко куркума от необходимото, а за дамата — пъдпъдък, по-скоро пъдпъдъчета, на жарава, с добре запечени кожички и обилно покритие от подправки; птичките бяха поднесени върху задължителните в Англия, инак съвсем нетипични за индийската кухня листа от маруля.

Пъдпъдъците ме наведоха на мисълта за Пиер.

— Имам си едно местенце в Прованс — нищо грандиозно, по-скоро скромна, но симпатична къщичка. Там прекарвам лятото си. Съседите ми (става дума за преди десетина години, разбира се, когато англичаните все още не бяха превзели района) са двама симпатични братя — безкрайно земни и простодушни хорица, типични провансалци. За щастие поназнайвам малко от местния диалект (благодарение на часовете, прекарани в четене на Кавалканти), та мога да общувам с тях. И двамата имат навика да ме навестяват изненадващо с някоя благина, която са уловили или застреляли; помня, че веднъж Пиер ми се появи с две пойни птички, малко по-малки от тези пъдпъдъци. Няма да забравя как ги изкорми с едно-единствено завъртане на ръката, а после ги сплеска, натискайки с длани ето така: хръц, хръц. Моментална разфасовка. Накиснах ги в марината час-два, след това само ги метнах върху жарава — превъзходно! Макар че винаги съм се чудил как братята изобщо успяват да уцелят нарочената мишена — обикновено куршумите им летят напосоки.

— А за брат ви храната имаше ли голямо значение? Представляваше ли особен интерес за него?

Винаги свързвам въпросната дама с усещането за светлина, по-точно с неочакваната поява на светлина в някоя непредсказуема форма — пробивайки си път през разлюлените от вятъра клони на дърветата или прокрадвайки се тихо в стаята подобно на Зевс, дегизиран като слънчев лъч, за да прелъсти Даная.

— Не съм убеден доколко въобще трябва да се интересуваме от понятието „интерес“. То представлява твърде принизена категория умствена дейност и всъщност предполага изпразване от съдържание. Човек трудно би могъл да си представи, че Данте или Паскал са се „интересували“ от нещо. За Паскал например „интересът“ към рулетката е бил всъщност ужасяващ сблъсък с вездесъщата иманентност на Създателя, един вид лично интервю с Господ. Съмнявам се, че бихте го попитали (дори да имахте тази възможност), дали му е било „интересно“; както навярно не бихте попитали матадора дали се „интересува“ от бикове, дългогодишния моряк — от рифове, балетиста в апогея на танца си — от земното притегляне, или проститутката, пресмятаща спестяванията си — от мъже. Фактът, че ние се интересуваме от толкова неща — и приемаме за даденост, че понятието „интерес“ носи някаква сила, — е показателен за състоянието на баналност, в което живеем. Най-важните събития в живота ни не са „интересни“: нито раждането, нито съвкуплението, нито смъртта. Човекът, застанал на ръба на пропастта, съвсем не се интересува от пропастта като такава. Abyssus abyssum vocat — бездната призовава бездна. Брат ми нямаше интереси в споменатия опошлен, ала все пак функционален смисъл на думата, но пък страшно си падаше по всякакви сосчета и кетчупи. Когато замина да живее в Бретан, отнесе със себе си цял кашон сосове. Затова смятам, че в неговия случай би било по-уместно да използваме думата „пристрастие“ или дори „страст“, а не „интерес“. Майка ни истински се разстройваше — макар да се преструваше, че цялата работа е много забавна, — когато Бартоломю разтърсваше шишето и удавяше в кафява, силно миризлива слуз порцията си oeufs sur le plat (ястие от определено по-висока класа от пържените яйца по английски; надявам се, че ще имам удоволствието лично да ви убедя в това някоя сутрин). Той направо обожаваше туршиите на нашия норвежки готвач и веднъж видях с очите си как изяде огромен буркан с мариновани главички лук (специалитет, на който Митхауг беше майстор — в семейството редовно се шегувахме, че трябва да започне бизнес с лучена туршия).

— Брат ви навярно е бил твърде зает, за да си готви?

— Тик-тик, тък-тък, тик-тик, тък-тък… Длетото беше постоянно в ръката му или поне някъде наблизо. Е, случваше се и да го остави встрани за малко и с типичен мъжки замах да си забърка някоя манджа. Една ирландка, бивша наша прислужница, бе успяла да го научи как да приготви сравнително прилично задушено по ирландски. Бартоломю започна да експериментира с въпросния деликатес по времето, когато реши, че ще се отдаде на скулптурата, вместо на изобразителното изкуство. Тогава поредният му хазяин се опита да го даде под съд, защото нанасял непоправими щети на къщата с всичкия камънак, който работниците мъкнели нагоре по стълбите към ателието му. Опитайте се да си представите как цяло шествие потни мъжаги, нарамили огромни каменни блокове, се катерят по опасни за живота стъпала, сякаш някому е хрумнало да разиграе подомашному построяването на пирамидите — и всичко това, съпътствано от миризмата на къкрещо агнешко. Между другото, забелязах, че в нашето меню тук фигурира „пикантно“ агнешко по ирландски — пригодено, предполагам, към вкусовете на мисионерските братства, прекарали по-голямата част от живота си в Индия.

— Помните ли как се казваше хазяинът, опитал се да осъди Бартоломю?

— Общо взето, англо-индийската кухня е безкрайно интересен, но незаслужено пренебрегван предмет на изследване — отвърнах с достойнство.

По-нататък поясних на сътрапезницата си, че ролята на подправките като цяло — и в частност на кърито — съвсем не е незначима и в моите собствени кулинарни занимания. (В този смисъл предишният анализ на английския афинитет към силно подправени храни на практика е описание и на моите лични вкусове. Може би всяко описание е всъщност самоописание и всяка думичка, изречена от нас, е просто структурен елемент в автобиографията на нашето тяло в нашето съзнание — която подлежи на цялостно възприятие и тълкуване единствено ако съзерцателят е отдалечен на такова голямо разстояние, че можем само да гадаем какво изобщо търси там. Следи от приземило се НЛО ли? Небивал по размери астрономически календар?… Кийтс е казал: „Всеки достоен живот е една непрестанна алегория“. Помислете над това.) И все пак редно е да направим известни разграничения между моите вкусове и тези на нацията, тъй като лично аз предпочитам по-леките и закачливи разновидности на кърито пред тегнещите на стомаха, омазани в лепкави сосове ястия, които за жалост преобладават в менюто на повечето ресторанти, основани от преселили се във Великобритания индоазиатци. Предлаганият по тукашните земи вариант на кърито обикновено се отличава с особено гъста, кашеста консистенция, която най-вероятно се дължи на следната формула, залегнала в приготовлението му: стандартен брашнен сос, наблъскан с разни уж подобряващи вкуса химически добавки, всяка с различна степен на токсичност + всевъзможни далекоизточни семена и треволяци = „автентично“ индийско ястие. Остава да добавим, че почти всички тъй наречени индийски ресторанти в Англия са собственост на силхети — коренните жители на едноименната затънтена провинция в Северна Бенгалия. Все едно всеки „европейски“ ресторант по света да се управляваше изключително от емигранти от Андора.

В сравнение с гореописаните буламачи, моите кърита са много по-леки, игриви и изпълнени с живот и носят онова усещане за ярка индивидуалност и неповторимост на всеки отделен елемент или ингредиент, присъщо на истинския (в съпоставка с въображаемия и ориентализиран) Изток. Понякога — било за собствено удоволствие, било при по-специални поводи — приготвям курма, една от по-фините разновидности на кърито, която, благодарение на употребата на кисела извара се характеризира както с изтънчена пикантност, така и с утолителна благост. Готварският процес протича на два основни етапа — преди и след като се прибави капризната извара, която винаги може да ти скрои някой коварен номер, — така че цялата процедура е доста сложна и, както отбеляза моята позната по повод високопрофесионалната ми техника на рязане на лук, „голяма играчка“. По празници пък се случва да спретна набързо пилаф или „бириани“: тайната при тези ястия е в комбинацията между, от една страна, подправките към ориза — тъй разнородни по своята същност, че да постигнат незабравим ефект в съчетанието си — и, от друга, по-натрапчивия или по-лек вкус на придружаващото къри. Посочените две блюда добиват особена пищност, ако се спази екзотичната традиция да се поднесат с тънко златно покритие, макар че лично аз — въпреки здравословните качества, приписвани от векове на златото — в досегашната си практика винаги съм оставал разочарован от кулинарните приложения на този примамлив, но измамлив метал. (В европейските закони той е официално признат за безвредна хранителна съставка и е заведен под умопомрачителното с липсата си на въображение наименование „допустима от ЕС добавка E175“.) По произход пилаф и бириани са свързани с Великите Моголи: светлокожите завоеватели, превзели Индия от север през XVI век, така както векове преди това нормандците превзели Англия и се опитали да я цивилизоват. Брат ми имаше един златен бокал, най-вероятно подарък от някой прехласнат почитател, в който си държеше четките за рисуване — по мое мнение твърде просташка проява, дори и за Бартоломю. Не всичко, което заслепява с блясъка си, е злато (или Е175).

Предлагам ви следното меню:

Къри с яйца

Къри със скариди

Гарнитури

Шербет от манго

Основният принцип, на който почива горепосочената комбинация, е следният: кърито с яйца е леко, киселко и приспиващо, а кърито със скариди е пикантно, лютиво и съживително. Шербетът от манго пък привнася свежа сладко-тръпчива нотка и така менюто добива онова единство на първоначална цел и краен резултат, плод на взаимодействието между разнородни, но допълващи се енергии, което мнозина смятат, че е достижение единствено на западноевропейската кухня.

Добре би било да знаете, че парещо лютивият вкус най-ефикасно се потушава от хлебни гарнитури и разхладителни напитки — ориз, картофи, банани, бира и кисело мляко са за предпочитане пред обикновената вода, която в случая упорито отстоява позиция на неутралитет и ненамеса. За шербета трябва просто: 1) да си купите шербетиера, 2) да си набавите манго и 3) да следвате инструкциите. Рецептите за къри ще намерите във всяка готварска книга. Не се престаравайте при почистването на скаридите — няма нужда да разцепвате гръбнака с нож или шило и да отстранявате „червото“. Тази операция е наложителна единствено в географски точки с тропически климат, където храната много бързо се „скапва“ (също като хората, ленените дрехи и др.) и морските деликатеси наистина трябва да бъдат внимателно почистени преди готвене — освен ако не сте решили да тровите сътрапезниците си, разбира се.

— Може би някой ден ще имам удоволствието да ви демонстрирам това меню — вметнах закачливо и с елегантен, леко еротичен жест поднесох последното парче зряла папая към устните си, тръпнещи в очакване. (Господ сигурно е сътворил папаята при опит да усъвършенства пъпеша.) Междувременно по съседните маси в ресторанта келнерите заличаваха следите от обедното полесражение — раздигаха, замитаха, разместваха, пренареждаха, досущ като военни лекари, преглеждащи пострадалите след битката, или пък мародери, тършуващи за ценности сред труповете на бойното поле.

— Би било чудесно. Често ли готвехте къри за брат си?

— Да, Бартоломю беше страстен почитател на кърито. Случвало ми се е специално заради него да запретна ръкави и да забъркам едно къри — било в Норфък, където имах всички удобства, било в Прованс, където трябваше повечко да импровизирам, а веднъж дори в мърлявото му ателие в Ню Йорк, при почти полеви условия. Пристигах е благородната мисия да окажа братска помощ, запасен с увити в хартийки подправки, надиплени в тенекиена кутия от кафе (чието оригинално предназначение, въпреки излющения етикет, все пак си личеше от цвета, а и от специфичната многоъгълна форма на капака). Инак не се съмнявам, че в мое отсъствие Бартоломю е поглъщал невероятни, направо потискащи количества купешка туршия.

Предполагам, че кърито е едно от нещата, които силно са липсвали на Бартоломю, когато отиде да живее във Франция. Днес се позамислих над този въпрос тук, в Лориан, където лекият бриз навява едва доловимия мирис на море. Вечерята в хотелския ресторант беше неоправдано скъпа, прекалено амбициозна и за жалост белязана от характерната за французите безразборна употреба на подправки без достатъчно теоретична подготовка. (Единствено при споменатото вече агнешко къри в ресторант „Ла Купол“ усетих интелигентно и компетентно отношение към подправките.) Поднесоха ми уж пресни морски дарове (миди, скариди, жилави охлюви и една-две дъхави стриди), оваляни във всевъзможни, абсолютно несъвместими подправки — въпреки че афинитетът на всички морски деликатеси към кимиона е известен още от времето на древноримския чревоугодник Апиций. Тогава любимо занимание на римляните от високите касти било да си купят една голяма жива барбуна, да поканят гости за вечеря, да извадят рибата от водата и с разточителна наслада да наблюдават как тя бавно умира, променяйки цвета си (червено, оранжево, кафеникаво, мораво, сиво, сребристо). Вероятно в наши дни подобно развлечение, макар и похвално претенциозно и декадентско, а също твърде показателно за отношението ни към другите животински видове на планетата, все пак би ни дошло в повече. (Което всъщност важи за доста забавления от онова време.)

След вечеря проникнах в една стая на долния етаж. Отварянето на врата с електронна ключалка посредством кредитна карта е много по-трудно осъществимо в действителност, отколкото ни внушават по филмите (където героят се справя със задачата с почти смехотворна бързина), затова изпитах значително задоволство, когато открих, че наръчникът за техники на наблюдение на Мосад — надали ще го намерите в кварталната книжарница, но можете да си набавите фотокопие чрез малките обяви в по-параноичните специализирани издания за наемни войници — препоръчва просто да се снабдите с набор универсални секретни ключове (най-лесно ще ви е да подкупите някой портиер или пазач).

Стаята беше мебелирана по абсолютно същия начин като моята (тук — достолепно бюро, там — шкаф от тиково дърво, служещ за прикритие на минибар), но изглеждаше далеч по-просторна, макар цената на нощувката да бе еднаква за двете, вече бях проучил тарифите. Върху сгъваема дървена поставка гордо се перчеше обемист мъжки кожен куфар, а на леглото, широко разтворен, беше проснат по-скромен, но с по-твърди ръбове кафяв дамски куфар; две по-официални рокли бяха предвидливо — и спретнато — окачени в гардероба. Насочвайки за момент вниманието си към зеещия, почти по порнографски разчекнат куфар на кревата, тук-там зърнах палаво да се подава фино дамско бельо, но нямах време за по-подробни проучвания — всяка секунда беше фатална. Промуших ръка в единия от куфарите и извадих плик с документи за пътуване; документът, от който най-много се интересувах — заплануваният маршрут, изписан на ръка — услужливо бе положен най-отгоре. За по-малко от минута преписах интересуващите ме дати, часове и резервации в тефтерчето си с корици от молескин, грижливо окомплектовах документацията в първоначалния й вид и върнах пакета на мястото му. Високата и тънка, твърде префърцунена за моите вкусове лампа на нощното шкафче (кацнала до камара туристически брошури, дипляни и прочие хотелска информация) бе включена в стандартен европейски разклонител, който чевръсто подмених с мой собствен, почти еднакъв по размер, но доста по-специален по предназначение. Съжалявайки, че не разполагам с повече време, хвърлих последен поглед на стаята, за да се уверя, че няма следи от посещението ми, и бързо напуснах.

Време за едно питиенце. Келнерът едва се удържаше да не сподели своята весела възбуда при мисълта за деянията на брачната двойка, прекарваща меден месец (настроение, което обхваща всеки французин при подобна мисъл), и побърза да ме уведоми, че младото английско семейство (единият му член всъщност бе от Уелс, но аз, естествено, се въздържах от пояснения) се е изнизало към града за по-евтина — и предполагам по-вкусна — вечеря в някоя скромна кръчмичка и се очаква да се завърне в някоя половин час. Заедно с тази информация погълнах и чашка млад калвадос. После се понесох пъргаво към стаята си, пренебрегвайки асансьора за ужас на целия хотелски персонал и спирайки по пътя само за миг, за да се подсмихна подигравателно при вида на двата акварела, командировани по разбираеми причини на площадката между етажите. На стената над леглото си заварих да трепти смътно белезникаво петно, отражение на уличния фенер — още една причина да негодувам от цената на стаята.

Изчаках да минат четирийсет и пет минути и в десет и пет извадих приемника — обемист предмет, доближаващ се по размери до „Как да овладеем изкуството на френската кухня“ (изданието на „Пенгуин“). Слушалките бяха включени, честотата — предварително настроена. (Действал на принципа на домашния уред, който ви буди в спалнята, щом бебето в съседната стая заплаче — или така поне твърдеше продавачът в магазина, който така лошо се бе порязал при бръснене, че приличаше на човек, извършил показен, но недотам искрен опит за самоубийство.)

— …И не е вярно, че от творбите му можеш да научиш нещо за самия него! — изръмжа мъжки глас, който веднага събуди у мен искрена неприязън.

— Нахапаха ме комарите. Защо все мен хапят? — Чуха се някакви шумове от банята. — Не съм казала, че от творбите му можеш да научиш нещо за него. Нито пък обратното. Просто е интересно да ги разгледаш — особено онези, които са създадени специално за дадено място. Ти много добре знаеше с какво се захващаш, когато се захвана с мен. Ако не ти харесва меденият ни месец, много съжалявам. Не, не ме докосвай — предпочитам да се почеша по ухапаните места.

Последваха шумове на безмълвно помирение: стъпки из стаята, шуртяща вода от мивката, отваряне на куфари и шкафове. След това чух и други звуци.

ЛЯТО
Общи размишления
Аперитив
Зеленчуци и салати
Студени хапки

Общи размишления

Интелигентният готвач най-често сам осъзнава, че формално структурираното меню престава да играе толкова съществена роля през лятото. Физическите ограничения, които останалите сезони ни налагат — затворени прозорци, уплътнени врати, закопчани догоре връхни дрехи, — постепенно отпадат като необходимост и редом с това външно „разпускане“ настъпва и едно разкрепостяване на духа, сравнимо с почти пълната свобода, предоставяна през летните месеци на децата от родните краища на бедния Митхауг, скандинавските страни: там дори понятието „час за лягане“ изведнъж спира да съществува при наличието на слънчева светлина двайсет и четири часа в денонощието — както и при мисълта, че после зимата ще упражни правото си, налагайки почти несекващ мрак. Разбира се, понякога усещането за по-широка свобода е способно по парадоксален начин да развали настроението ни и да предизвика тягостни мисли от рода на „Би трябвало да се радвам, но радвам ли се всъщност? Много съм напрегнат. Не мога да се отпусна. Ех, да можех да се поотпусна! Защо не ми е весело?“ И т.н. Известни признаци на подобно самоизмъчване забелязах в поведението на женската половинка от двамата младоженци, пристигнали в Лориан с твърдото намерение да изкарат медения си месец по всички общоприети правила. След като онази нощ подслушах разговора им в спалнята, на сутринта имах възможността скришом да ги понаблюдавам на закуска в печално полупразната трапезария на хотела: зад прикритието на „Монд“ зоркото ми око следеше движенията им през дискретна дупчица в страниците, която бях пробил с нагорещен пергел, а после поразширил с помощта на луксозната си писалка и с ловки движения на показалеца си. Бездарните картини в маслени бои, окачени по стените, бяха в пълна хармония с леко гранясалия вкус на изветрялото кафе, сервирано от заведението в онези огромни, уж непретенциозни френски купи, които именно с големината си и опростения си дизайн представляват пошла проява на свръхпретенциозност.

В настоящия раздел няма да откриете пълни, построени по строги организационни принципи менюта. Ако сравним менюто с изречението — при което самостойни синтактични единици, енергийни възли, източници на напрежение и коварни удари под пояса са обединени от граматически принципи, овладяващи напиращата енергия и координиращи отделните изразни средства в цялостен изказ, — то идните страници по-скоро наподобяват спонтанните изблици на психическа енергия, предшестващи завършеното изречение. Вместо подредени и градирани менюта тук читателят ще срещне само загатнати, подлежащи на по-нататъшна конкретизация и реализация рецепти — с други думи, просто искри, отхвръкнали от колелото на майстора.

Аперитив

Въпреки че „аперитив“ е изразителна дума, която сама по себе си извиква ясна представа за лукс, спокойствие и наслаждение и загатва за един „освободен“ живот, предпочитаният лично от мен термин за алкохолната напитка, консумирана в края на работния ден, е „съндаунър“, или „изпращащият слънцето“. Съдържаща в себе си идеята за залез, английската дума изтъква функцията на питието, което угасява амбициите на съзидателната, трудеща се денем личност и я превръща в спокойния, сърдечен, небрежно облечен човек от вечерта; мигът на поглъщането на аперитива се явява граничен епизод, превъплъщение, равно на онова, което постига шаманът, след като изпие смрадлив кварт еленова урина с подходяща концентрация на халюциногенната съставка Amanita muscaria; и макар че шаманът се е освободил напълно от всекидневното си съзнание (мръсотията, грубата кожа на тотемното животно, която протрива косматите му рамене, влажните съчки от племенния огън, изпращащи зловонен дим към сълзящите му очи), той все още не е предприел своето пътешествие из алтернативната реалност — шеметното спускане в тунела на „душевната другост“. Питието в края на деня е точката, в която човек сменя ролите; ето защо според общоприетото мнение „работохоликът е противоположността на алкохолика“. Макар че брат ми например съчетаваше и двете роли едновременно. Той не спираше да хаби чудовищно дълги часове в многобройните си студия (казвайки „студио“, виждам въздушния танц на каменния прах из осветеното ателие) и различните му любовници разказваха по един и същи начин как насила го откъсвали от камъка и длетата. В същото време всяко прекъсване на работата биваше незабавно последвано от еднолична пиянска пандемия, при която той излокваше безумни количества от съответната местна напитка, тъй че алкохолната му кариера включваше абсентени натрясквания в Марсилия, подстрекавани от калвадоса безчинства в Шербур, сайдерови оргии недалеч от хотела ни тук, в Лориан, аракови разпивки в Кападокия, един период на злоупотреба с бренвена, когато изследваше геоложките образувания край Рейкявик, вакханалии с червено вино горе-долу навсякъде из континентална Европа, запои с джин при посещенията в Райксмузеум, лочене на бърбън в южните щати, едно лято в Девън, когато се поду от „Скръмпи Джак“, докато дялаше тамошния гранит, уиски гуляи в Сохо всеки път, когато отидеше в Лондон, и, разбира се, трайната му любов към бирата, поради която съдържателите на кръчмите в околностите на Норфък или го посрещаха като отдавна изгубен брат, или му забраняваха да прекрачи прага. Всъщност една от най-известните му творби, „Възлияние“, е посветена на пиенето и изобразява разлят бокал, като камъкът „чувствено напомня“, „магически улавя“ и прочие, и прочие разплисканата течност, която е твърде известна, за да я описваме.

Личните ми предпочитания по отношение на аперитивите са доста класически. Безсмислено е да твърдим, че която и да е напитка преди вечеря може да е за предпочитане пред шампанското, най-вдъхновеното и вдъхновяващо английско откритие. (Когато изказах подобно мнение пред сътрудничката си с онзи мой лукаво предизвикателен маниер, тя беше шокирана: „Моля?“ — възкликна тя. Аз я контрирах с цитат от „Човекът на модата“ на Етъридж от 1676 г., където той възхвалява „искрящото шампанско“, което „поражда у влюбени жажда, услажда ни дните и дави бедите“. Ключовата дума тук е „искрящо“, която предхожда въвеждането на епитета pétillant[1] във френския. Мехурчетата на шампанското са предизвикани от вторичната ферментация, която се извършва в бутилката; затова процесът на газиране пряко зависи от технологията на затваряне — а тук англичаните са световни лидери благодарение на факта, че корковите тапи вече се използвали за бутилиране на бира, докато френските винари още употребявали конопени запушалки. Така англичаните поглъщали значителни количества шампанско от времето на Реставрацията, а французите ги настигнали едва петдесет години по-късно. Наздраве.)

Тъй или иначе, шампанското не е за всеки ден, също както и Моцарт. Ако вечерям неофициално, с цел да заситя глада си, похапвайки например на терасата на къщата ни в Сент Йосташ, предпочитаният от мен „съндаунър“ (като гледам яркото провансалско зарево над маслиновите, лавандуловите и увенчаните с лози хълмове, названието, напомнящо за залез, ми се струва особено подходящо) е blanc-cassis, напитката, за която горката мисис Уилоуби често се самопоканваше, когато не се самопоканваше да използва басейна ми или по някакъв друг повод. Тя пристигаше, стиснала твърде символично взета плетена кошница (в зависимост от настроението си обявяваше, че ще събира билки или гъби), вързала на врата си комично шалче, отблъскващо почервеняла и потна след изкачването по пътеката зад хълма, тъкмо когато вечерта придобиваше приятно приглушени оттенъци.

— Ау, каква прелест! — казваше тя. И понякога добавяше: — Розовко и красиво. — Слабостта към розовия цвят е безпогрешен признак за несъвършения вкус, който се свързва с определени групи и индивиди: английската работническа класа, големите френски ресторантьори, художниците на афиши в Индия и Господ Бог, чието фатално влечение към розовото е тъй очевидно в най-ярко кинематографичните му творения (залезът и фламингото).

Всъщност мисис Уилоуби беше просто една самоходна антология на безвкусицата, автор на серия престъпления спрямо висши ценности като изкуството и добрия вкус. В този смисъл тя служеше като мерна единица, като непризнат законодател на човечеството. Теоретичната й любов към всичко френско, сравнима по сила само с пълното й невежество спрямо всички аспекти на езика и културата на тази страна, се коренеше във вродената й неприязън към онези, които тя винаги наричаше „англичаните“, наблягайки на придобитата чрез покойния си съпруг корнуолска жилка. В същото време английският манталитет беше нейна основна черта, по-точно предхождаше и превъзхождаше всички други черти на характера й; той бе нейната първична същност, от която произтичаха останалите й качества; този манталитет избиваше през всяка нейна пора, също като чесънът след тъпчене с майонезата айоли. (Вкусът на чесъна — най-силен, когато е накълцан суров — се усеща по кожата седемдесет и два часа след консумацията. Рецептата по-нататък). Така че нейните словоизлияния на тема англичани — тяхната дребнавост и еснафщина, тяхната ниска култура, ужасните им политици, колониалните им безчинства в миналото, безобразната им кухня, мръсотията в градовете им, липсата на значими творци във всички основни жанрове на века, безвкусицата в облеклото, недоверието им към ярките цветове, автоматичното им презрение към всичко, което не познават или не разбират, незнанието на чужди езици, инстинктивния им консерватизъм, провинциализъм и емпиризъм (леко парафразирам), — нейните обвинения, скрити и явни, обикновено предявени под формата на случайни реплики и нехайни подмятания, успяваха единствено да изразят страстно и напълно неосъзнато себепрезрение. Това личеше и от гардероба й, който представляваше набор от моряшки фланелки, еспадрили (носени по време на километровия преход от нейния до моя дом по каменистите провансалски пътеки) и неподходящи за сезона барети; всичко това водеше до убийствена безвкусица, в която неизменно прозираше английската й същност и пълното й невежество. Имаше нещо много точно и „иронично“ в начина, по който съдебният следовател, занимаващ се с нейния случай, един мършав, интелигентно изглеждащ човек с безкрайно уморен вид, сякаш бе яздил чак от Париж и бе сменял конете, без самият той да спре да си отдъхне — непрекъснато я наричаше la femme anglaise, дамгосвайки я за вечни времена с прозвище, което най-малко бе искала да носи, но което всъщност неоспоримо оправдаваше. Докато описваше техническите подробности на раната от ловджийска пушка, която бе прекъснала живота на мисис Уилоуби — там, където куршумът бе излязъл през тила й, имаше внушителна дупка с диаметър цели осем сантиметра, неопровержимо доказателство за мощта на пушкалото на Жан-Люк, макар че това предизвика някои съмнения относно пригодността на старото оръжие за лов на птици и дребен дивеч, тъй като то несъмнено би превърнало всичко отстреляно в някакъв гаден, суров, натъпкан с олово пастет, — тишината в малката съдебна зала беше тъй дълбока и театрално застинала, че в паузите между думите на вещия следовател се чуваше тежкото металическо цъкане на електронния часовник. Пиер и Жан-Люк седяха на първия ред, безупречни и неузнаваеми в официалните си костюми. Виждах с крайчеца на окото си как Пиер върти в ръцете си една шапка от туид, която му бях подарил преди три Коледи. Собственото ми обяснение за това ужасно недоразумение (мисис Уилоуби явно не бе доразбрала изричните ми наставления да не минава през имението на братята през въпросния ден, тъй като те ме бяха предупредили, че ще ходят на лов — май не беше обърнала внимание на частицата „раз“ във френското изречение) беше решаващо. След като станалото бе обявено за нещастен случай, Пиер и Жан-Люк се обърнаха един към друг и си стиснаха ръце, а семейната им прилика стана по-видима от всякога в изражението на облекчение и едва сдържано тържество, придружено със зловонна въздишка, която единствено аз бях достатъчно близо, за да помириша. Имаше нещо много трогателно в простото достойнство, с което братята отпразнуваха, нека си го кажем, отърваването на Жан-Люк; с официалните си костюми и мрачния израз на лицата си по-късно те изглеждаха като в свои води сред колосаните салфетки на местния ресторант, удостоен с две звезди в „Мишлен“, чийто специалитет е печени чучулиги със сос мадейра.

Общите принципи за приготвяне на аперитив са описани в „Изкуството на коктейлите“ на Дейвид Ембъри, една от малкото книги, които брат ми вземаше със себе си при всяко поредно преместване; той предпочиташе да изоставя повечето си вещи като змия, която свлича кожата си, или като измъкващ се крадец. Това е творба, която брат ми при различни случаи наричаше „сутеньорска“ или „най-добрата книга на всички времена“. Общата формулировка на Ембъри е съвършена. Той отбелязва, че един аперитив или коктейл трябва: първо, да бъде сух и студен или поне да стимулира апетита, на което сладките и топлите напитки не са способни; второ, винаги да оставя у пиещия интуитивна представа за броя на изпитите чаши, тъй че замайването да не му дойде изневиделица, както се случва при гъстите коктейли и онези, в чийто състав има яйца. Мартинито, дайкирито и уискито с лимонов сок са приемлива алтернатива на класическите френски аперитиви; лично аз отхвърлям повечето комбинации с вермут и кампари поради присъщия им отвратителен вкус (макар че хиляди са на друго мнение); виж, средиземноморските напитки с вкус на анасон — перно, узо и арак — са друго нещо. Джин с тоник е приемливо питие. Манхатънът е подценяван. Използването на скоч вместо бърбън при приготвянето на коктейли е недопустимо. Калвадосът може да се използва само с портокалов ликьор и лимонов сок: още една пренебрегвана в наши дни класика; макар че е най-добре да се пие чист, както прави това работникът, застанал до мен на барплота в едно малко кафене на партера на жилищен блок в Лориан — там имаше още едно кафене, обществена пералня, аптека, на чиято витрина висеше плакат, изброяващ различните видове отровни гъби, и магазин за обувки, който явно беше на ръба на фалита. Последните четири бяха затворени — и нищо чудно, като се има предвид, че беше седем без четвърт сутринта (макар че французите по принцип започват работа по-рано от англичаните).

Малко по-надолу свършваше обитаемата, човешка част на града, разграничена рязко като фронтовата линия в класическата окопна война, която в този случай се водеше между човека и търговията. Индустриалната зона на града процъфтяваше в метално-бетонна стохектарова градина от складове и коловози; камионите вече зареждаха, паркингите се пълнеха, автобусите олекваха. Поводът за моето присъствие беше отсрещната фирма за коли под наем, отваряща врати в седем и четвърт, където щях да сменя своето „Рено 5“ за високоскоростно „Пежо 306“ („Наръчникът за техники на наблюдение на Мосад“ препоръчва ежедневна смяна на превозното средство).

Работникът беше облечен в яркосин гащеризон, който служи за неофициална униформа на френската работническа класа; имаше гъсти черни мустаци, които сякаш теглеха надолу ъгълчетата на устата му и торбичките под очите му в един вид протест срещу властта на капитала, срещу веселието и самия живот; косата му, по-млада от всичко останало (боядисана?), беше сресана напред (като на римлянин в холивудски филм) над още сковано от ранния час лице; той закусваше, поне на теория, защото едва помръдваше, а цигарата в пепелника с реклама на перно бе единствен знак за собствена воля или двигателна сила, като изключим двойното еспресо и голямата чаша калвадос. Сърцето ми подскочи три пъти.

— Encore une fois — казах аз с изискано кимване към кафето пред мен. Жената свали филтъра от машината за еспресо, изтръска го на ръба на кошчето и после натъпка кафето с извиване на китката и широката част на десертна лъжичка — използвайки за пръв път лявата си ръка, — преди да закрепи цедката и да натисне копчето, което отпрати сгорещената вода под налягане през смляната чернилка към чашата, своевременно поставена на металната табличка под изцапаната метална канелка; движенията на жената през цялото време бяха резки, недодялани, но ефикасни като на робот. Едва не изръкоплясках. Вместо това само използвах огледалото зад барплота, за да наместя копринената си кърпичка. Имах още половин кроасан.

От другата страна на улицата една служителка на фирмата за коли под наем, ситнеща на високите токчета, така обичани от определен вид наконтени чиновнички, отключи офиса и светна лампите. Внезапно грейнал отвътре, интериорът на помещението — високото гише, кацналият на бюрото компютър — изскочи в полезрението ми. Оставих бакшиш, получих леко кимване от страна на собственичката и пресякох улицата. Стотина метра по-нататък една метачна машина с кръгла четка виеше и се напъваше, като че ли се канеше да излети в космоса. Щях да успея да се върна в хотела, преди младоженците да са се събудили.

[1] Пенливо (фр.). — Б.пр. ↑

Зеленчуци и салати

На полски всички пресни зеленчуци се наричат wloszczyzna, което ще рече „италианщини“. Името е в чест на кралица Бона Сфорца, която имала късмета да се омъжи за Сигизмунд през XVI век и на която в резултат на това се приписва заслугата за запознанството на свободолюбивото население на новата й родина с продукцията на южното градинарство. В общи линии думата wloszczyzna може да служи като белег на несъответствието между северната и южната нагласа спрямо градинските зеленчуци, като типичният блед северняк копнее за масло, бира, картофи и месо, докато неговият антипод ентусиазирано поглъща плодове, зеленчуци, зехтин и риба. (Сега е моментът да си спомним, че за римляните варваринът бил човек, който ядял масло, носел панталони и имал брада). Тези стереотипи всъщност са донякъде основателни, тъй като през по-голямата част от годината зеленчуците в северната градина са оскъдни и лишени от разнообразие и изобщо подхождат на асортимента от ястия, станали популярни едва наскоро благодарение на увлечението по всичко средиземноморско (отново трябва да подчертая, че се сдобих с провансалския си дом много преди всички да се захласнат по тия неща). Да вземем например домата — един плод, чийто екзотичен произход и природа се доказват от самото му име, което идва от „томатл“ на езика на племето нахуатъл, и освен това присъстват, без етимологична връзка, но все пак осезаемо, в латинското наименование Lycopersicon esculentum, тоест „ядлива вълча праскова“. Не ще и дума, че цветът и формата на домата са напомняли на ядящите за изтръгнати сърца — рутинна гледка при ежедневните човешки жертвоприношения. А в защита на онези очевидци не можем ли да кажем поне, че те лично са присъствали на жестокостите, на които е почивала тяхната цивилизация? Без да ги предпазват така подходящо наречените медии?

Доматът се продава на всеки пазар и супермаркет в Обединеното кралство дванайсет месеца в годината. През по-голямата част от това време той няма никакъв вкус — ама съвсем никакъв. Дори и вносните домати се доближават до пълната блудкавост благодарение на факта, че се берат още зелени и се оставят да „узреят“ по време на транспортирането. Никога няма да забравя изражението на Митхауг, когато за първи път (докато хапвахме край пътя по време на семейното пътуване до Ажен един августовски ден) изяде напълно узрял домат — изражението на изненада и почти чувствена наслада беше неприкрито сексуално дори за детските ми очи. Етиен, който ни гостуваше, докато беше в Англия по линия на студентски обмен (за да поддържа френския ми, след като се върнахме в Блайти), имаше стриктни инструкции да носи максимален брой зрели домати; в резултат на това всеки път той мъкнеше по перона на гара Виктория сакове със стока за цяла сергия. Само по себе си растението домат е токсично, макар и недостатъчно, за да е от полза на един вече преминал аматьорския стадий отровител.

Другите зеленчуци са също така разочароващи, когато не им е сезонът. Да вземем например сладките чушки, чийто по-силен (и за този готвач и дегустатор по-привлекателен и кулинарно предизвикателен) братовчед, лютивото чушле, вече обсъдих. Чушките, които се продават целогодишно в английските магазини, напомнят по вкус единствено на новоизобретен вид пластмаса; по блудкавост с тях може да се мери само зловещо безвкусната и анонимна маруля „Айсберг“, която надминава всичките си конкуренти, понеже е лишена от какъвто и да е било вкус в който и да е сезон; перверзна храна, която, ако беше създадена в лаборатория, щеше да е постижение, достойно за гордостта на всеки побъркан учен. От друга страна, има много зеленчуци, които са най-добри през зимата, като целината, достигаща пълния си живителен блясък в дълбините на зимата („в ония мъртви часове, когато вият вън глутници и ветрове“[1], както казва Вийон) или нейния братовчед, трагично подценявания керевиз, или праза, растящ от Египет до Северна Шотландия, приятел на хората в най-тежката зима и познат в Англия още от римско време, а също и обезсмъртен в географски названия като Логриг („loukr“ значи праз на норвежки; т.е. Празов хребет). В „Acetaria“, вълнуващо, макар и трудно четиво за салатите и близо триста години единствена по рода си книга на английски, диетологът, антиквар и първи клюкар Джон Ивлин описва праза като „засилващ плодовитостта“ зеленчук и любимец на Лето, майката на Аполон. „Уелсците, които много го ядат, стават от него особено плодовити.“ (За Лето разбирам, но уелските уклони на Ивлин са нетърпими.) Отличните качества на праза обаче не са целогодишни, а се ограничават до някои части на календара. Предполагам, че това се отнася за всичко, с изключение на „пържената“ закуска, която брат ми толкова обичаше.

И все пак, въпреки контрапримерите с праза и целината, несъмнено апогеят на зеленчуците е през лятото — сезона, който дава на готвача първокласна възможност да представи роденото в градината в неговата най-проста и (често) най-добра форма. Мисията на готвача е да доведе градината на масата. На практика това обикновено включва приготвянето на някакъв вид салата. За повечето жители на Обединеното кралство малко думи имат по-голям шанс да предизвикат мигновено примитивно отвращение. „Салатата е венецът на всяко френско меню и срамът на всяко английско“; тази сентенция на британския пътешественик капитан Форд е също тъй вярна и днес, както е била през 1846 г., например по отношение на буламачите в гореспоменатия колеж на брат ми — няколко меланхолични резенчета краставица, символично оплакната маруля („Айсберг“, естествено), която сякаш е драна от бесни кучета, две цели репички (да не би, ако се нарежат, да се окажат годни за ядене), бледи и воднисти четвъртинки домат, и всичко това придружено със сос за салата, който поне има достойнството да „прилича на себе си“ — което ще рече, на вторичен продукт при производствена авария. Вариации на тази салата се ядат от единия до другия край на Великобритания; една такава салата се яде някъде, докато аз говоря, а друга — докато вие четете. Може би хората от древността са били прави, като са смятали марулята за сънотворно, но са можели да отидат по-далеч и да кажат, че тя е наркотик, който предизвиква безразличие към формата, под която се консумира.

Това беше една от областите, в които Митхауг трябваше да бъде най-обстойно трениран, образован и депрограмиран. Опитът по отношение на салатите, с който дойде при нас (лицето му сияеше от нещо, което в ретроспекция преценявам като смесица от очакване, нервност и симулирано желание за работа, но което навремето приличаше просто на безкрайна добросърдечност), беше нищожен. Първите меланжи, които ни забърка, бяха твърдо на точката на кошмара в скалата на студените зеленчуци и в тях особено зловеща роля играеха парченцата цвекло, един зеленчук, за който, както отбелязваше баща ми, „не може да има оправдание“. Майка ми, която беше придирчива в яденето, но избягваше да се ангажира лично в кухнята, трябваше да бъде мобилизирана, за да го напътства в основните принципи на смесената салата, като се почне със сосовете. Митхауг съвестно повтаряше тези техники, макар да се чувстваше, че те са само прилежно зазубрен урок, а не напълно осмислени знания, и никога не можехме да разчитаме, че ще ни бъдат спестени драната маруля и морковите на кубчета. „Как може толкова добър човек да направи нещо толкова ужасно?“ — чудеше се майка ми, докато изящно вдигаше с два пръста някой спаружен лист.

През този ден обядвах в „Хана на Пантагрюел“, претенциозен ресторант на брега на Лоара, до който от Лориан се стигаше за няколко часа с лъскавото ми ново „Пежо 306“. Салатата, която ми сервираха, би шокирала майка ми така, както нейните творения шокираха Митхауг. Поръчах си менюто на деня, защото исках да опитам включеното в него основно ястие, щука в бяло масло — лоарски специалитет, всъщност най-близък до едно традиционно ястие в област, странно лишена (предвид своята културна, историческа и географска централност) от свой принос към основните принципи на класическото френско готварство; щуката е добра на вкус риба, с която английските въдичари гледат да не се занимават заради костите й (а те са едни дребни, агресивни, остри, бодливи костици, като малки заострени клечки за зъби, ужасно досадни за вадене, което е станало една от основните причини за изобретяването и успеха на кюфтенцата на клечици), а пък бялото масло се харесва поради особената му благоразположеност към този свиреп мародер на езерните дълбини. Те щяха да бъдат последвани от tarte à la crème — яйчен крем в тесто, или crème brûlée, в който поръсваният отгоре хрупкав карамел е заменен от маслен блат за торта. Предястието щеше да бъде pâté de campagne без много глезотии, в което главна роля играеха свинското и сините сливи, а после щеше да има „интермецо“ (цитирам) от salade du chef — която се оказа визуален пандемониум от цветя и листа, жълти и оранжеви латинки, бели, червени и розови листенца от роза, лилави цветове от нещо си, невени и лилии, коя от коя по-жълти, а червената цикория и тъмното, уверено зелено на марулята представляваха тенора и басите. Уви, нямаше черни чинии. Използването на цветя в готвенето винаги е криело елемент на упадъчност, от рецептата за мозък с розови листенца на прочутия кулинар Апиций, създадена през I век от.н.е., през салатата от цветя и подправки в английската благородническа кухня до футуристичната рецепта на Маринети за счукана и изпържена „дяволска роза“. Маринети препоръчва тази рецепта специално на младоженки.

Моето menu du jour беше единственият опит на заведението да предложи храна, която някой би поискал да изяде — нещо като почивка след шеметните завои на въображението на готвача; спомням си едно ястие от печен заек, пълнен с телешки език в сос от омари, шоколад и мандарини, естествено кръстено на дъщерята на готвача (заек а ла Силви). „Ханът на Пантагрюел“ носеше онази атмосфера на пораженческо, малодушно предизвикателство, витаещо в ресторантчетата, които едва закърпват положението, атмосфера на оптимизъм, придружен от западащ дух; любезните думи на клиента (в отговор на отчаяния въпрос на съдържателя: „Хареса ли ви?“, най-жалък, когато е искрен) говорят едно, докато броят на сметките и слоят прах около прага показват друго. Всички неуспели малки предприятия си приличат до известна степен. Усещането за потиснатост, за пропуснати възможности и недоносена изобретателност — „пазарната ниша се оказа цепнатина в ледник“, както разправяше баща ми по повод на един приятел, който разбирал малко, и както после се оказало, недостатъчно, от редки книги — е общо за всички западащи магазинчета, все едно дали става въпрос за този ресторант (където нивото на кухнята се оказа съвсем нелошо, моите пържени свински месца достатъчно тлъсти, а сините сливи убедително месести, но сбръчкани, като тестиси; салатата освежаваща, комична на вид, но не и на вкус, без да допуска разпространената грешка да бъде прекалено „интересна“; сухата, костелива щука прекрасно допълнена с всевластното, подчертаващо лука бяло масло; tarte à la crème c леко тесто, но достатъчно калорична с нарцисово жълтата си плънка), или става въпрос за химическото чистене на главната улица в Утън, Норфък, с прекалено гръмкия си звънец и неподвижната вещица и джвакащия пубертет, които гледаха телевизия зад гетинаксовото гише, а увитите в найлон дрехи на закачалката напомняха за чувалите с трупове от войната във Виетнам. По едно време брат ми държеше ателие над една ветеринарна лечебница в Ламбет, за чийто собственик се носеха напълно заслужени слухове, че убива пациентите си — Бартоломю го наричаше „приятеля на препараторите“; общата типология на неуспеха присъстваше и там, приела призрачната форма на миазма, която обединяваше западащите сгради, предприятия и хора, материално проявена чрез силно дразнеща воня на формалдехид.

Между другото, този ресторант също си имаше собствен коктейл: смесица от червено вино „Сансер“ и ликьор от черници. След това поръчах малка гарафа приемливо домашно розе „Пино Ноар“ с приятен, леко стипчив ягодов дъх.

Залата с масите, в нелеп контраст с околния пейзаж и непретенциозната мазилка на фасадата, беше украсена с нещо, което дизайнерът сигурно би нарекъл ловен мотив; дъбова ламперия, застрашително огромна камина от онези, пред които са се вдигали тостове и са били изтезавани малките момченца в лошото добро старо време на английските частни училища; над нея висеше страховита щука с размерите на камбала, глава на лос и — ето един английски нюанс — препарирана лисица, с присъщия на тези животни смущаващо интелигентен вид. На стената бе окачен цял арсенал оръжия — достатъчни за продължителна обсадна битка в случай, да кажем, на недружелюбно нашествие на англичаните във Франция; стара фотография на неколцина мъже с пелерини и шапки, които стоят самодоволно до огромния труп на див бизон; ужасяващо примитивна картина на човек с тропически шлем, който стреля по тигър от невъзможно близко разстояние, докато трима пищящи местни носачи бягат, а парчетата плат над бедрата им се вият; не мога да отмина и дългобрадата глава и внушителните рамене на един (това вече си беше гавра дори и по френските стандарти) европейски бизон. Масите бяха, да използвам една много употребявана за щяло и нещяло дума, масивни, а покривките и кърпите — толкова колосани, че сякаш, ако ги чукнеш от определен ъгъл и с подходящ инструмент, ще се разпаднат на парченца. Над количката със сирената гробовно се клатеха огромни еленови рога.

Готвачът излезе от кухнята, докато се наслаждавах на безплатната втора чаша кафе: черно като дявола, горещо като ада, сладко като греха; сладостта се дължеше на няколкото капки нискокалоричен подсладител, чието качество се подобри значително през последните няколко години, докато по-рано имаше лек химически привкус, подкрепящ донякъде твърдението, което опаковките на някои храни в Щатите тъй откровено ни съобщават — че „този продукт причинява рак у лабораторните животни“. С напредването на годините човек трябва да внимава за фигурата си. Не че брат ми си даваше труд в това отношение; към края на живота си, въпреки характерното за скулпторите напрягане на горната част на тялото, той се беше сдобил с шкембенце. Докато мосю готвачът идваше към мен, метнах в устата си малкото като монетка лимоново сладкишче, което беше включено в раздела с петифурите, един вид награда, задето си изял всичко останало (макар по-прецизният критик да би отбелязал, че комбинацията от тесто и извара „твърде много напомня“, или „доста буквално цитира“, или „предизвиква неприятен асонанс“ с комбинацията от извара и тесто на tarte à la crème.

Бялата престилка на готвача беше безупречна, а държането му — официално.

— Хареса ли се всичко на мосю?

Както вече намекнах, репертоарът от позволени отговори на този въпрос не е богат. Избрах един от тях. Аз съм, и винаги съм бил, артист в тези неща, естествената сила на характера ми винаги е прозирала зад стеснителността и скромността на учения и твореца, за да направи, лаская се да мисля, дълбоко впечатление на обикновените хорица, които съдбата ми е отредила да срещам — полицаите, които ме упътват, или работниците, с които разменям поздрави, щом ги срещна по лондонските улици, отново разкопаващи същата отсечка, която са разкопавали само преди седмица. Ако беше жив днес, Данте щеше да включи тази особеност на съвременния живот в преработено издание на своя „Ад“, като и живеещите на улицата, и работниците щяха да бъдат въвлечени в непрестанен цикъл от къртене, разкопаване, запълване и ново къртене; макар че се чудя, какво престъпление трябва да са извършили така наказаните грешници? Несъмнено пороците на съвременния свят — прозрачно лицемерните правителства, посредствените финансови измами и отвратително предсказуемите убийства, до едно мотивирани или от любов (омраза, ревност), или от ламтеж за пари — изглеждат по-мизерни от познатите на самия Данте.

Брат ми беше направил серия скулптури по теми от Данте — зачатъци на фигури, които изплуват от скалата като първите форми на живот, пъплещи из праисторическия бъркоч; напъните им да излязат издават усилията на твореца и са смътно болезнени за зрителя, без да бъдат банална алегория на творческите мъки. Скулптурата на Уголино, един огромен гранитен блок, надвесен над по-малък камък, изкривен, надялкан и оронен, преминава от изображение на въпросната случка (най-убедително отблъскващия литературен портрет на канибализма) към абстрактна композиция: понякога човек вижда едното, после другото като в онези зрителни парадокси, предназначени да те накарат да се усъмниш дали виждаш ваза или целуващи се влюбени, красива пеперуда или ранена бяла мечка. Тези скулптури, създадени по поръчка на един норвежки магнат, който открил някакъв хидравличен лост и после забогатял от транспортни услуги, останаха недовършени след смъртта на брат ми. Незавършеността е винаги мъчителна в контекста на изкуството и затова скулптурите му — чиято незавършеност им придаваше допълнителен блясък, като да бяха свидетелства за трудността на творческия процес — бяха оценени особено скъпо след смъртта на Бартоломю (архетипният „добър ход в кариерата“), като колекцията на норвежеца беше изкупена от един тексаски музей, който тъкмо беше започнал да събира съвременна скулптура и се нуждаеше от крупна придобивка, за да „тръгне работата“ (както каза директорът му по телефонна линия с обезкуражаващо забавяне от две секунди, сякаш говорех с луната, което и правех в известен смисъл; освен това той каза, че в Бартоломю имало „по нещо от Елизабет Фринк, Хенри Мур и Микеланджело“).

За да покажа, че разбирам от тези неща — взаимно ласкателно занимание, което владеех майсторски, — попитах какво точно е било едно сирене, което сметнах за „Ларзак“: рискована догадка, понеже има няколко сирена с приблизително същия вкус. Предположението ми се оказа вярно.

— На екскурзия ли е мосю?

Мосю кимна утвърдително. След това в продължение на няколко минути трябваше да се преструвам, че слушам съветите и препоръките на готвача, преди той и аз да се разделим с израз на взаимно уважение. Всъщност наистина бях на екскурзия и прекарах сутринта, като карах весело и волно по бреговете на Лоара; движението беше слабо и дисциплинирано (след като човек излезе от околностите на Лориан), облаците бяха високи и плъзгащи се по вятъра, а пежото ми приятно послушно. Лоара е най-добрата френска река за туриста, който взима насериозно своите френски реки. Това е реката с най-голяма самобитност — качество, присъщо и на отегчително широката, помпозна, бавноструйна Рейн, която създава впечатление, че марширува в такт с барабана на собствената си история; и на одухотворения Дунав, сякаш съзнаващ това и имащ вид на човек, който е получил твърде много комплименти за красноречието си и вече никога не спира да бъде нарочно и превзето „очарователен“. Във Франция Сена има предимството да е северна (качество, подценявано от галските ни братя/врагове), но е твърде фатално привлечена от Париж — има маниери на парижанка, с онова неизследвано и не дотам защитимо чувство за собствената си централност; Жиронда, по своему прекрасна, играе твърде второстепенна роля на aelixir vitae за лозята в Бордо — да й бъдем благодарни би било също толкова наивно, също толкова езическо като да благодарим на слънцето. Не, Рона е единствената друга сериозна претендентка за превъзходство сред реките — великолепно дълга, смайваща с разнообразното великолепие на релефа си и спускаща се надолу към прекрасния, ухаещ на билки, огрян от слънце пейзаж на северняшките ни мечти: юга. И там, разбира се, е въпросът. Проблемът с Рона е, че тя в крайна сметка е прекалено очевидна — сякаш е създадена от съвестна туристическа агенция. Не, Лоара държи първенството: реката, която пресича страната от изток на запад, оспорвайки физическата картография, която постановява, че всичко във Франция е ориентирано по оста север-юг в постепенна прогресия от по-ниските градуси географска ширина и по-високите градуси по Целзий; реката, която заема важно място във френската история още от времето на Gallia comata, „дългокосата Галия“, завладяна от римляните, през династията Плантагенет до дългите, героични векове на строеж на замъци, галантна любов и феодални войни, придавайки й историческа наситеност и обживяност, по-силни, отколкото навсякъде другаде във Франция (дори приравнявайки я към гъстия палимпсест на английския пейзаж); без да забравяме високото небе и широките хоризонти на водосборния й басейн, където от 1516 до 1519 г. е живял Леонардо да Винчи — онзи с неизпълнимите проекти и великите картини, нарисувани върху негрундирани и затова бързо рушащи се повърхности, бляскаво въплъщение на принципа на незавършеността, на провала вследствие на прекомерна талантливост и на гениалността, проявена в толкова много жанрове, че не успява да остави траен белег в нито един от тях (загатнатото неуважение към онази самодоволно захилена и натруфена камериерка в Лувъра е съвсем преднамерено). Простият факт, че Лоара, с нейните над хиляда и повече километри, е най-дългата река във Франция, че е най-неизвестната и затова най-пленителната от френските лозарски реки, а също и нейната непригодност за речно плаване — тя е прекалено плитка и коварна, за да служи за транспортни цели — са й помогнали да остане неосквернена от човешко присъствие (което се ограничава с меркантилната врява по успоредния канал, свързващ Роан с Бриар и завършващ със забавна визуална шега там, където красивият акведукт на Александър Гюстав Айфел прехвърля канала над самата река); затова Лоара е огледало или метафора на човешката душа — коварна, неуправляема, съпротивляваща се на баналната идея за полезност, с нейното привидно спокойствие, което крие неизследвани дълбини и скрити течения. Определено чаках с нетърпение следобедната си разходка. Както бях уточнил по телефона, моето „Пежо 306“ имаше стъклен люк на покрива.

Внимателният читател сигурно е забелязал в горните редове известна нотка на отпускане: безкрайното удоволствие да караш във ведро настроение, спокойно предвкусвайки планираните занимания; отсъствието на други клиенти и особено на младоженци в ресторанта, където бях обядвал; издайническият аперитив, безплатната гарафа розе, показателната (макар че, като се позамисля, неспомената — колко съм потаен!) marc de bourgeuil[2] (слабичка и ламаринена в горните си нотки) в компанията на онези две чаши безкомпромисно еспресо; практиката да се пие едновременно кафе и алкохол е сред малкото случаи, когато човешките същества консумират наведнъж отрова и противоотрова. Бих могъл да спомена, че в отсъствието на дегизировка хладният въздух, обветрящ обръснатата ми наскоро глава, беше чувствително освежаващ.

Нищо важно не може да се постигне без предварителен план. (Няма такова нещо като „приятна изненада“). Онази сутрин, след като бях проверил местонахождението на младоженците с помощта на благоразумно електронно устройство за следене, бях станал в час, когато компания биха могли да ми правят единствено монаси, отправящи се да изпеят предутринните си молитви, разкършвайки крайници, докато пъхтят и се клатят към замръзналия параклис, дъхът им витае във въздуха като дух или фантом, докато припяват — усилие, уловено в тази толкова възпроизвеждана бронзова композиция на брат ми, „Требникът“: приведена, но някак победоносна фигура, изтощително популярна като онази творба на Роден, която брат ми наричаше „Цуни-гуни“. Та що се отнася до въпросното творение на брат ми, което било излъчвало светско преклонение и уважение към идеята за религиозност (някакъв критик бе отбелязал, че то представлява „най-големият и най-печалният комплимент на агностичната модерност към вярата“), самият Бартоломю го наричаше „манджа с грозде“. В малкото хотелче в Лориан нищо не помръдваше в онзи час, докато се промъквах крадешком в пуловер с поло-яка и черни маратонки надолу по коридора, по стълбите и през фоайето към страничната врата, която можеше да се отваря отвътре и беше с изключена аларма, след като мосю довери на администратора швейцарец (възпитаник на хотелиерски колеж, амбициран да направи кариера), че е склонен към безсъние и обича да се успокоява с разходка в малките часове. Последваха уверения, че проблеми няма да има. И тъй, мосю излезе на двора, където въздухът лъхаше на нощна свежест, една-единствена гола крушка светеше високо над боядисаните в зелено дървени врати, прикрепена за обвития е бръшлян зид, който ограждаше двора откъм улица Тиер.

Според закона за всеобщата гадост, често наричан „закон на Мърфи“, макар че би било по-точно да се казва „на Господ“, колата им беше паркирана в средата на площадчето. Докато се промъквах към нея, с извърнато настрани тяло, за да се промуша между едно беемве седмица, чиято алармена лампичка примигваше в червено изпод таблото, и достолепно старо бяло волво със седалки на шотландско каре (бърз поглед нагоре, за да се уверя, че всички прозорци с изглед към двора са с дръпнати завеси или спуснати капаци — благословена гола крушка!), усетих нечие присъствие. Мигновено замръзнах, преди сетивната информация, която бях регистрирал малко под нивото на пълното съзнание, да се подреди във формата на голямо, рошаво куче, което лежеше в локвата жълта светлина под трижди проклетия светлинен източник, а очите му бяха отворени и втренчени в мен с кучешка бдителност — очевидно този пес беше нападал грубо гостите на хотела и беше изпитал на гърба си колко е важно да бъдеш любезен. Ноздрите му изпускаха две облачета пара при всяко приглушено издишване. Явно се колебаеше. Сега забелязах, че той е брийска овчарка, рунтава, добродушна, вярна порода кучета, които навремето са пазели стадата от вълците в Савойските Алпи; единственият недостатък на тази възедра порода, който им пречи да са идеалните домашни любимци, е добре познатата им склонност към кратколетие. (Семейството на Етиен едно време имало такова куче, Люсил, чиято снимка Етиен винаги носеше в портфейла си до противоотровата срещу ужилване). В срещата с кучето ме окуражаваше фактът, че благодарение на фиктивното си безсъние си бях осигурил безупречно алиби — като престъпник, който може да докаже, че е бил на сцената на лондонския „Паладиум“ пред тринайсет хиляди зрители по времето на престъплението (бавнодействаща отрова, мързелив патолог, разбърникан часовник). И все пак дворчето беше заобиколено и наблюдавано от прозорци и би било отличен амфитеатър за това затруднение, което можеше да се окаже фатално за плановете ми. Затова вложих в театралния си шепот максимална увереност и топлота, докато се навеждах, протягах длан и повтарях припряно:

— Добро куче, добро куче.

Това свърши работа. Звярът се изправи в пълния си баскервилски ръст и се приближи към мен, като опашката му рунтаво пляскаше над паважа, а зад него се влачеше въжето, което го свързваше с желязна скоба на стената. Новият ми познайник подуши и облиза лявата ми ръка, докато стисках здраво под дясната мишница пакет с размерите на кутия за обувки — всъщност при струпването на куче, „страдащ от безсъние субект“ и електронно устройство за следене между чуждестранните коли беше станало доста тясно. След няколко секунди междувидово побратимяване се заизмъквах покрай новия си приятел с едно прощално „Легни, момче!“, а той се обърна и ме последва със странно човешка смесица от любопитство и жалка преданост. Приплъзнах се пъргаво с гръб към подобен на играчка, но скоростен фиат под наем с ляво кормило. Без да използвам тънкото си фенерче, опипом открих мястото, което препоръчваха наизустените инструкции, махнах пластмасовото капаче на автоматично активиращия се и много мощен електронен компас на дъното на учудващо малкото устройство — да кажем, колкото две кутии кибрит една върху друга, — закрепяйки го от вътрешната страна на калника, където едва ли би било открито при случайна проверка (За какво? За бомби ли?) и където нямаше причини да бърникат несръчните ръце на някой механик.

Щом се върнах в стаята си (шумното скимтене за сбогом от страна на Режин, както според сребърната плочка на каишката се казваше моята кучешка съконспираторка, ме накара да изживея mauvais quart de minute[3] на края на експедицията), извърших действието, което повтарях сега, застанал на паркинга на „Хана на Пантагрюел“. От прибрания в багажника на пежото куфар извадих метална кутия — неподозирано тежка, сякаш чарковете в нея бяха от олово или от злато, голяма почти колкото луксозния тритомник на „В търсене на изгубеното време“ на Марсел Пруст, издаден навремето. От горната част на кутията излизаше антена, която трябваше да се издърпа за удобния гумен помпон на върха и да се изпъне до цялата си дължина, тоест около осем инча. (Веднъж видях как Бартоломю отврати пълна със слушатели стая, запитвайки: „Каква е разликата между шест инча и девет инча?“ После си отговори: „Много шум за нищо“ и „Сън в лятна нощ“.) На предния ръб на кутията, до антената, имаше ключ, монтиран в предпазна ниша, предназначена да предотвратява неволно задействане — един от онези загадъчни ключове с чертичка от едната страна и кръгче от другата, напълно произволни йероглифи, които неизменно те оставят да се чудиш дали устройството е включено, или не. Горната част на кутията беше овален тъмнозелен ламиниран пластмасов екран, върху който беше начертана бяла скала. Повърхността вече беше зацапана с малки драскотини и петънца. Когато го включих, устройството започна да издава доволно скимтене („самотества се“, беше казал услужливият продавач в отговор на немия ми въпрос), преди да изпрати светлозелена точица приблизително в средата на скалата.

— Очевидно само по себе си това не може да ви обясни всичко, което искате да знаете — бе казал продавачът, нисък човек, чиято спретнатост и издокараност странно контрастираха с безредното обилие от инструменти и железария в магазина му — винтчета, зъбчати колела, ключове за поправка на всичко: от часовниците в къщичка за кукли до механичен слон в естествени размери, швейцарски ножчета, надуваеми патета, ками, мишени за стрелба с лък и арбалети. Единствените аспекти на поведението му, които напомняха за някак нарочната претъпканост на интериора в магазина, бяха бързият му говор и двете туфички косми, щръкнали от ушите му като трева по ръба на някоя пропаст. Бях намерил магазина сред обявите в едно списание, посветено на оръжията и покрай тях на тънкостите на следенето и индустриалния шпионаж.

Не че сама по себе си сивата кутийка представляваше адекватно технологично оборудване. Дребното човече в магазина (образец на услужливостта, характерна за „дребните човечета“: по правило занаятчии или работници с приемливия вид на хора, които „си знаят мястото“ — това е една от любимите ми снизходителни фрази в езика на английската средна класа) беше непоколебимо по този въпрос, така че посветихме двайсетина важни минути на теорията и практиката на използването на компаса, като налагахме координатна мрежа върху картата и се ориентирахме по една забележително фалическа сграда, която се виждаше отвъд реката към Ист Енд.

— Само по себе си УРС-то, искам да кажа устройството за радиоследене, няма да ви свърши работа — беше ми обяснил продавачът. — Трябва ви компас, с който да проследите в каква посока е тръгнал вашият човек, и карта, с която да разберете какво значи това. Но координатната мрежа няма да ви каже къде точно е той, а само ще ви доведе до района. С точност до стотина метра. Но това обикновено не е проблем. Като правило, щом имаш карта, компас и УРС, значи си спипал оня тип.

Същия следобед се запасих с карти от специализирано магазинче в Ковънт Гардън. Услужливият продавач, с безупречен матов тен и вечно учудени вежди, ми беше показал секцията за Франция, по-богата, отколкото изглеждаше на пръв поглед, тъй като под стигащите до кръста витражи имаше още няколко чекмеджета, които можеха да се издърпат и да се разглеждат като сандъци с експонати от научен музей през XIX век. Изобилие от такива сандъци имаше в музея „Пит-Ривърс“, където брат ми прекарваше двучасовото работно време на тази институция, докато работеше по проект за тотемен стълб — поръчка от маркиз Ротбъро, който току-що беше открил, че благодарение на някаква приумица на далеч по-авантюристичния си прапрадядо се явява (теоретически) племенен вожд на група хуронски индианци в Югоизточна Канада или поне щеше да се явява, ако въпросните индианци не бяха до един измрели от грип и едра шарка (историята ни дава основание да смятаме, че хуроните са се заразили с тези болести от същия този прапрадядо). Тотемът изобразява герба на семейството — благороден елен. Той още стои на входа на семейното имение на Ротбъро и изглежда много особено.

Изборът от карти беше толкова богат, че стоеше на границата между „изкусителен“ и „застрашителен“. За момент се зачудих дали да не си купя книжка, като справочникът „Мишлен“ в мащаб 1:20 000 беше безспорният фаворит, преди да се спра на серия напасващи се карти в един и същ мащаб, които покриваха цялата територия на страната; логиката ми беше, че макар отделните карти да са неудобни при ветровито време (защото и най-слабият полъх превръща рутинните операции при шофирането в нещо като битка на живот и смърт между водолаз с шнорхел и риба скат), поне нямат съществения недостатък да те принуждават непрекъснато да разлистваш страниците и да преизчисляваш местонахождението си.

Аз, естествено, се постарах да развия у себе си уменията, необходими за работа с лъскавата ми нова играчка. След онзи обяд в „Хана на Пантагрюел“ повторих процедурата, която бях оттренирал „на сухо“ в Норфък през едно шеметно, свръхвълнуващо утро, което прекарах в хвърчене по селските шосета, докато преследвах жертвата си. Бях си избрал млекаря Рон и неговата кола. Бях се спотаил в засада от другата страна на улицата, скрит зад бука, който расте пред често ограбваната вила на семейство Уилсън; после се прокраднах от обратната страна на ръмжащото возило и закрепих своето чудо на електрониката под шасито, докато Рон мина по пътечката и размени чисто новото шише със сребриста капачка за празната, съвестно измита бутилка, която бях оставил за него както всеки петък. След това се разминах безкрайно небрежно със завръщащия се, облечен в бяла престилка служител на млекарската кооперация — „Здрасти, Рон!“, — преди да затворя вратата, да преброя до сто и да изхвърча обратно към отключеното си ауди. Последва вълнуващ предобед на размотаване из околността, през който правех грешки и се учех от тях, като към всеки главен урок прикрепях наум грешката, довела до неговото формулиране. 1. Винаги спирай, за да се консултираш с картата, не се опитвай да сверяваш местоположението си в движение — разбрах това, като за малко не се забих в някакъв пълен с пенсионери автобус-линейка пред Фейкнам. 2. По-важно е да знаеш приблизителното местонахождение на обекта, отколкото да си сигурен в точните му координати; от старание да стоя залепен за опашката на Рон се оказах приклещен зад един трактор със засъхнала тор по гумите, паникьосах се и изпреварих много неправилно по еднопосочен, изгърбен мост, като при това просвистях край озадаченото пребледняло лице на някакъв по чудо отървал се велосипедист. 3. Не забравяй, че веднъж стигнеш ли до обекта, трябва много да внимаваш; бях взел един завой и налетях право на Рон, който приключваше обиколката си на общинските жилища в покрайнините на Фейкнам, и единствено изключителното ми самообладание ми позволи да изплюя сносно оправдание за втората уж случайна среща за сутринта. „Наглеждам тиквичките!“ — извиках аз, разчитайки, че Рон знае за близките парцели, които общината раздаваше за лично ползване, и няма да се притесни нито от факта, че не съм облечен за градинарство, нито от това, че изобщо съм си взел градина. Десет минути по-късно, когато той беше паркирал пред „Прасето и свирката“ (известно с оризовия си пудинг заведение и ценен клиент на местната млекарска кооперация) и минаваше отзад, за да достави голямата поръчка и да прибере празните шишета, аз паркирах до него, оставих двигателя включен и си прибрах прикрепения предавател. Така научих урок 4, а именно „захванало се е по-здраво, отколкото си мислите, и пружинената скоба се напипва много трудно, когато я търсиш с върховете на пръстите“, жест, който странно напомняше на движението, с което напъхах обеците на майка си под дюшека на Мери-Тереза. Във Фейкнам преживях ужасен момент на истинска безизходица, защото времето едновременно забавяше и забързваше ход, докато се опитвах да освободя мъничката скобка; Рон се появи иззад кръчмата в огледалото ми за обратно виждане тъкмо когато завивах бързешката зад ъгъла.

С така затвърдени знания стоях на паркинга на ресторанта в края на дългата, обрамчена с кипариси алея, гладко асфалтирана, за да привлече вниманието на инспекторите от „Мишлен“, чиято поява е подчертано анонимна като присъствието на ангел в някоя легенда. Извадих картата и (хитър номер!) я разтворих върху още топлия капак на пежото, като закрепих здраво всеки от краищата й с топчица лепило за многократна употреба. Като сверих компаса, УРС-то и картата, чиито цветове бяха по-ярки, а символите по-малко полезни от тези на надеждните „Топографски карти в мащаб 1:10 000“, по които се учех, получих резултат, за който мога да кажа спокойно, без да звуча самодоволно, че не ме изненада. До Луден има една горичка, която добронамерени любители на изкуството бяха помолили брат ми да превърне в „скулптурен парк“.

[1] Превод Кирил Кадийски. — Б.пр. ↑

[2] Вид ракия. — Б.пр. ↑

[3] Ужасна четвърт минута (фр.). — Б.пр. ↑

Студени хапки

Руските закуски, полските законски, гръцкото мезе, румънските мезелури, немският абендброт, френските ордьоври и класическата английска студена кухня — всички те придобиват собствен облик, когато ги извадим от националния им контекст (който в източноевропейските си варианти е свързан с поглъщането на алкохол, достатъчен за потопяването на боен кораб) и ги преведем на международната lingua franca на лятното готвене. Няма по-добър начин физически да почувстваме дългите дни от това да си спретнем плато със суджуци, доматки, краставична раита, резен пица с аншоа, няколко варени яйца, малко кьопоолу, шепа маслини, един-два вида местно сирене, сурови пресни главички ряпа, пушена риба, пушен хайвер, прошуто, маринован патладжан, хумус, гъби или праз по гръцки и пастети и деликатеси според възможностите на местните снабдители, а може би и някоя студена печена птица, ако на човек му се занимава; всичко това, придружено с качествено масло и хубав хляб, полято в идеалния случай с непретенциозно местно вино. Храносмилателната ти система усеща топлината и заветната ленивост на лятото, като почва някак да забавя действието си, да се отказва от Хималаите и Каракорум, да не приема предизвикателствата на по-тежките зимни храни, и изпитваш нужда да избираш и сравняваш, да заинтригуваш небцето си с различни глезотии и вкуснотии, вместо да се втурнеш презглава да задоволяваш апетита си като в гладиаторски двубой между рациария — воина с мрежа и тризъбец, и обкования в тежка броня мирмидонец — това беше сблъсъкът, който най-ярко вълнуваше детското ми въображение, много повече от скучно неравнопоставения двубой между лъвове и християни (една форма на публична екзекуция, която, чудно защо, не се споменава от теоретиците на наказателната система, когато правят сравнителен анализ на предимствата на смъртоносната инжекция, разстрела и електрическия стол). Кой би могъл да устои на щастливата комбинация между метеорология и кулинария, съчетани в един студен обяд през горещ ден? Кой би погледнал неодобрително на двама млади в медения им месец, излезли на обикновен пикник из парка, разхождащи се между творенията на природата и делата човешки, ръка за ръка, в такъв следобед, в околностите на Лоара? На двама влюбени?

По времето, когато брат ми започна работа по проекта за скулптурния парк, творбите му бяха придобили по-абстрактно, празнично и пантеистично звучене. Спомням си, че един ден го подкачих за това в неговата крепост в Ист Енд, над остатъците от пакетираната „индийска“ храна, която тогавашната му любовница беше донесла от близкия къри-ресторант, като при това необяснимо беше подменила поръчания от мен агнешки дхандзак с агнешко виндалу. Както отбелязах навремето, „Виндалу не звучи много-много като дхандзак, дори и когато говориш на изключително глупав човек“.

— Стремителният ти социален упадък не може да не безпокои доброжелателите ти — казах тогава на брат си. — Започна като художник, после стана скулптор, сега си, най-общо казано, градинар. И после какво, Бари? Чистач на улици ли? На тоалетни? Журналист?

— Може би наистина омеквам — призна Бартоломю. — Започнах да се интересувам повече от красотата и по-малко от силата. Силата на въображението, tour de force. Вода, камъни, дървета, слънце. Подай ми пикантния сос.

— Голямо си прасе — каза Алис (Алекс? Алиша?), която имаше и проблясъци на здрав разум.

В духа на времето отидох на откриването на парка, което (все пак това беше Франция!) бе предхождано от обяд на открито на една от най-големите поляни; хубавото време едва се беше „задържало“. Разни нотабили от света на изкуството и пълна колекция местни величия се тъпчеха за сметка на спонсорите. Менюто беше благоразумно стандартно — лястовичи пастет, агнешки котлети, бурдени (ябълки, пълнени с мармалад от един местен хибрид между праскова и кайсия, наречен „зарзала от Тур“). Бях дошъл отчасти за да се присмея на проекта на Бартоломю, отчасти за да изследвам местните деликатеси на Сомур и особено наденичките, които се приготвяха от змиорка и конско шкембе — любимото ми ястие от карантия, за което брат ми твърдо обяви, че не може да се яде, защото прекалено много „миришело“. Всъщност, разбира се, тъкмо в това му е и прелестта — не толкова в самата воня, колкото във вълнуващото чувство за опетненост, в осъзнаването, повече от всякога при ядене на карантия, че ядеш, слагаш вътре в стомаха си, плътта на умряло животно, твой събрат.

Един баварец в копринен тъмносив костюм държа реч, която се състоеше от леко поприкрити хвалби за собственото му богатство, щедрост и предвидливост като патрон на изкуствата, съчетани с различни неправдоподобни твърдения за творбите на брат ми. Някаква френска изкуствоведка с удивително лош дъх (както бях установил при една съвсем бегла среща) се изпъчи и занарежда някакви безсмислици за това как Бартоломю „се колебаел между високомерие и страховитост“. Кметът на Шинон, който не изглеждаше особено подготвен за случая, ни призова да го преизберем. Последва обиколката на парка, като на събралите се знаменитости беше позволено да се разпръснат и да щъкат на воля. Неколцина от тях, които бяха обядвали непредвидливо, но, тъй или иначе, обилно, използваха възможността да се отправят към някое тихо местенце за укрепваща дрямка. И, разбира се, се получи нещо като скандал относно le parc qui n’existe pas[1], както го нарече един всекидневник, понеже идеята на брат ми беше да интегрира малки каменни творби в обикновения горски пейзаж, така че те изобщо да не създават впечатление за съзнателни „произведения на изкуството“ — някой камък тук, могилка там, пейка или масичка за пикник другаде. Ефектът беше наречен японски — което си беше жива ирония, като се има предвид често изказваното по-рано от Бартоломю схващане, че „по-малкото си е по-малко“. (Бартоломю никога не споделяше мисли или мнения относно по-глобалните проблеми на естетиката и може би така беше по-добре, защото, когато го правеше, това винаги беше в дух, сравним с онзи, който Флобер описва у себе си, колчем разговорът преминел към литературни теми: чувствал се като бивш затворник, който слуша разговор за реформите в наказателната система. Бартоломю беше също толкова груб, дразнещо конкретен, високомерен в своята начетеност и така вътре в нещата, че чак предизвикваше възмущение. „Повечето приказки за изкуството са пълни дивотии“ — каза веднъж той, след като бяхме изгледали някаква телевизионна програма за творчеството му — тъй като не притежавах телевизионен приемник, бях гледал документалния филм в присъствието на дискутирания субект в неговото студио в Лейтънстоун, ултрамодерния старомоден квартал, където той работеше и където по този повод, като обстоятелствено пояснение, приумица или просто маргинален жест, подобен на подписването на картина, живееше. „В изкуството има само три въпроса: Кой съм аз? А ти кой си? И какво, по дяволите, става?“)

Този ден нямаше да ходя в парка. Бях решил само да се размотавам. Плановете ми за следобеда се състояха от дълго обмисляна разходка до Сьойи, където има помпозен замък, улица с очарователни съборетини, а на няколко мили е родното място на Франсоа Рабле, един от най-великите лапачи в литературата. (Моята сътрудничка, принудена от мен да даде дефиниция или да разграничи модернизма и постмодернизма — след като беше използвала последния термин, за да направи някакво долнокачествено, макар и добронамерено изказване за това какъв вид художник брат ми не бил, — каза: „Модернизмът се опитва да разбере какво още може да се изхвърли от творбата. Постмодернизмът се опитва да разбере какво още може да се натъпче в нея.“) Надявах се, че ще имам време да се отбия до абатството Фонтевро. Това абатство било любимо на рода Плантагенет, който го достроил до сегашния внушителен конгломерат от сгради (всичко пет) — последният подслон на Хенри Втори, жена му Елинор и фукливия им син Ричард Лъвското сърце. Фонтевро приютява и сърцата на крал Джон, онзи гаден тип, на когото дължим съществуването на Магна Харта, и на неправдоподобно добричкия му син Хенри Трети. Трябва да се отбележи, че вестта, че нечие тяло е заровено на едно място, а сърцето му на друго, винаги извиква у мен не благородната идея за заслужена почивка, а образа на гнусно посмъртно изкормване. (В какво например пренасят сърцето? Кой го изрязва?) Плантагенетите винаги са били любимата ми английска кралска династия, не толкова слабоумни като всички онези ужасни англосаксонски бойни вождове преди тях, не толкова жадни за кръв като родовете на Йорк и Ланкастър, не толкова коварни и мегаломански настроени като непростимо уелските Тюдори, по-малко глупави от Стюартите и по-малко германци от всички след тях, и най-вече от рода на Сакс-Кобургготите. Елинор трябва да е била сочно парче; три пъти отвличана преди сватбата си от безумно влюбени ухажори, първият от които бил а) братът на бъдещия й мъж и б) дванайсет години по-млад от нея; тя прекарала втората половина от живота си, като насъсквала синовете си, Джон Лакланд и Ричард Лъвското сърце, срещу баща им. Винаги съм си мислил, че е била малко като майка ми, но с по-висок коефициент на интелигентност и не така разсеяна. Елинор била разведена — разведената съпруга на френски крал — и донесла със себе си като зестра Поату, Сенонж, Лимузен и Гаскония, което придава историческа дълбочина на скромното имение, което наследих след смъртта на родителите си.

Преди Фонтевро обаче се отбих в Шинон, родното място на едно от любимите ми вина (направено от тръпчивото, изразително, продълговато каберне франк), което може да изглежда плодово и игриво в някои случаи, мрачно и дори малко неприветливо в други, макар никога да не се опитва да изкачи върховете или да изследва пропастите (на усещанията, на очакванията), обитавани от по-великите и амбициозни вина — вино, да кажем, като езеро, което променя настроенията си непрекъснато според играта на светлината по вятъра и вълничките, езеро, което е в състояние да удави един-двама рибари годишно, без да се отклонява от изконната си езерност.

Пристигнах в ранния следобед и се помотах малко около голямата стара крепост, където бе умрял Хенри Втори; странно беше, като си помислиш, че оттук той бе управлявал едно кралство, което се простирало от подножието на Пиренеите до пълните с яребици блата по шотландските граници. От друга страна, Англия по това време е била значително по-приятна за живеене — потните, недодялани, трудолюбиви и надлежно покорени англосаксонски селяни са си знаели мястото, а норманските благородници се превръщали от авантюристични грабители с дълги лодки в поръчващи гоблени, френскоговорещи обитатели на замъци — ранна, но особено зрелищна форма на кариеризъм и самоусъвършенстване. Основната територия на страната, покрита с гъсти гори, сигурно е предоставяла големи количества диви гъби, еленско месо и глигани, които са особено вкусни, когато са хранени обилно с любимия си деликатес — жълъда. За жалост обаче днес Шинон е само сянка на самото себе си благодарение както на стратегическото си разположение като удобна спирка за отправилите се към Лоара туристи, така и на собствените си забележителности. На излизане от града имаше кратко, но дразнещо задръстване, защото един автобус, който претакаше гласовития си багаж (французойчетата държат палмата на първенството за най-шумни ученици в Европа), се набута в задънена улица (буквално) с две немски коли с ремаркета. Последвалите маневри представляваха прекалено очевидна и отегчителна метафора на европейската история между 1870 и 1945 г.

Веднага след Шинон мярнах отбивка към един замък, за който никога не бях чувал, замъкът Ербо, и импулсивно свих от магистралата, за да дам на това място хиперкритична и компетентна оценка. Аз и колата ми забръмчахме нагоре по неравната алея към приличащата на сандък постройка от XVII век с нейните необичайно малки прозорци. Запитах се за миг, преди да пропъдя от ума си тази мисъл като монарх, който изпраща в изгнание някой престъпник, или като самурай, който обезглавява селянин, просто за да изпита остротата на сабята си — чудех се какво ли са си купили за обяд моите млади приятели и откъде са го купили, и дали са отишли до препоръчаните от мен колбасарница, сладкарница, хлебарница и бакалия, или са решили да минат с каквото бог дал. Когато брат ми беше много ангажиран с някой проект, той спираше да се храни както трябва, сякаш взимаше прекалено присърце съвета на Одън — „творецът трябва да живее в състояние на обсада“ — и използваше всяка възможност за хапване в редките паузи между оттласкването на вражеските стълби от крепостните стени, потушаването на пожарите от пламтящите стрели и изливането на врящо масло върху главите на нападателите. Бартоломю величаеше навиците си, като ги наричаше „бивакуване“ — на практика това включваше изяждане на цели самуни хляб, поглъщане на големи буци сирене, по половин буркан туршия, студени колбаси, нарязана шунка и боб направо от консервата, като през всичкото време сновеше из студиото или се въртеше около масата като шотландец над овесена каша. Веднъж предвидливо се отбих да го видя, когато той се беше заел да довършва някаква скулптура — алегоричен Херкулес, гърчещ се в алегоричната риза на кентавъра Нес, която при по-внимателно взиране се оказва животинска кожа. Бях му донесъл малка, но грижливо подбрана извадка от любимите му пикантни храни и подправки (тогава беше в самотен период „между две приятелки“) само за да го чуя как заявява: „Супер — умирам от глад“, след което омете цял буркан френски краставички и заспа на покрития със съмнителна слава и петна от кафе диван. Когато довършваше скулптурния парк в гората на Од, той беше направил трайно впечатление на местните работници, като видимо карал само на червено вино сансер и лесносмилаеми шоколадови бисквити — един деликатес, който дотогава бил непознат на тези хорица, но от чиито укрепващи организма качества те били действително впечатлени.

Беше приятно, много приятно, да мога да захвърля дрехите и перуките, които ми бяха постоянни спътници през последните няколко дни и които сега лежаха пренебрегнати и смачкани в двата огромни куфара в багажника на пежото. Бях отворил люка и главата ми бе изложена на ласките на стихиите, а въздушните течения се завихряха около нея като пасатите около земното кълбо. Трябва да поясня, че безличните дрехи, с които досега насищах моя разказ, не са между стандартните ми (или може би трябва да кажа „обичайните ми“) тоалети. Обръснатата ми глава например, въпреки практичността на този вид прическа, според някои не се връзва с другите елементи от гардероба ми и особено с колекцията костюми, например любимия ми костюм на едри карета, който този ден бях облякъл в чест на свободното време, спечелено с помощта на картата, компаса, УРС-то и собствената ми изобретателност. Зелено-охрените карета елегантно подчертаваха бледовишневата ми риза, чиито диагонални ивици се виждаха само отблизо, и то при изключителна наблюдателност. Освен това бях сложил вратовръзка на жълти точки на светлосин фон, кърпичка в същия десен, часовник с ланец и превъзходно консервативен чифт ръчно изработени туристически обувки.

Към четири следобед спрях колата на паркинга на замъка. Той беше задръстен от взети под наем коли и разкапващи се файтони. Реших да не оставам много, и с право, защото замъкът и неговата история бяха скучни, а мястото беше ужасно претъпкано с блъскащи се тълпи ignorami. Второразредните провинциални благородници от рода Ербо явно никога не бяха правили, купували или измисляли нещо интересно. Все пак замъкът компенсираше донякъде лошото впечатление чрез семейната гробница — приятно подредена заличка с нелоши надгробни статуи; последният предреволюционен дук явно е бил погребан не с една или дори с две, а с четири (цифром и словом) от любимите си хрътки. Мраморът беше великолепно студен. Безспорно нищо не подхождаше на рода Ербо повече от смъртта.

Странно как работи мозъкът. Надгробният камък би трябвало да ми напомни за брат ми, който в крайна сметка работеше с него („Гмуркачът“, каталонската „Пиета“), но вместо това както обикновено ме наведе на мисълта за горкия Митхауг — през една сложна верига от размишления, свързани с подобието между мрамора и снега (цвят, температура, чистота), а пък снегът ми напомни за норвежкия ни слуга; детското ми въображение неизменно рисуваше Норвегия като постоянно загърната в бяло одеяло страна, където полярните мечки са повече от хората, тъй както овцете са по-многобройни от хората в Нова Зеландия. (Това беше факт, който ме поразяваше: навеждаше ме на мисълта, че някой ден овцете може да вземат властта). Уместността на мрамора в погребалния контекст е свързана с метафоричната връзка, с римуването между студенината на камъка и хладината на мъртвата човешка плът. Отчасти, разбира се, самото съвършенство на мрамора засилва асоциациите със смъртта, а като всички съвършени неща мраморът е неподвижен. Може би затова занаятчиите художници от средновековието, тъй често подценявани в полза на пробивните превземковци от Ренесанса, не обичали този камък и предпочитали по-удобни за работа и по-изразителни материали. Освен това те проявявали слабост към цветовете и разнообразието, което пък има предимството, че невинаги е проява на добър вкус.

Общо взето, смъртта на Митхауг се смяташе за нещо средно между нещастен случай и самоубийство. Това средно положение е арена, която предлага богати възможности за стремящите се да разгадаят чуждите мотиви и да познаят тайните на човешкото сърце, да изследват бездните (според мен безсмислено занимание). Фактите: той падна под влака на метрото на станцията Парсънс Грийн; аз бях с него, макар да обясних при следствието, че не мога да бъда особено полезен като свидетел поради борбата, която точно в този момент водих със своите ръкавички, които майка ми беше поръчала да бъдат завързани с ластик; той ми беше малко къс, така че трябваше да затисна с лакът в ръкава едната ръкавичка, преди да издърпам втората и да напъхам пръстите си в нея. И при най-голям късмет тази операция не беше никак проста; ограничаваше свободата на движенията ми и изискваше голямо внимание. Изглежда, Митхауг просто беше пристъпил наред и бе загубил равновесие в най-неподходящия момент, точно когато влакът връхлиташе на перона. По-зловещите детайли — включително това как влакът, вече без пътници, дал на заден ход и тогава на релсите се показало разкъсаното тяло на готвача ни, нарязано като пиле за печене — ми бяха спестени благодарение на една добра дебела лелка, която бе видяла как аз и Митхауг влизаме заедно в станцията и ме отведе при най-близкия полицай. Двамата проведоха приглушен разговор, докато аз нагъвах гадорията, с която ме бяха подкупили. Вкъщи ме заведе друг полицай, от когото за първи път чух нюкасълски акцент. В Бейзуотър приеха новината много навътре; само баща ми имаше откровения цинизъм да изрече онова, което всички мислеха: „Пак ли?“ Съдът установи смъртния случай, без да го окачестви, макар че следователят, иначе симпатичен човек (поне за мен, който тогава бях на дванайсет години и, разбира се, бях главният свидетел), изглеждаше склонен да обяви случая за самоубийство, не на последно място защото един от братята на Митхауг, по думите на баща ми, също беше „гушнал букетчето“ доброволно. (Следователят веднага отхвърли „показанията“ на някаква явно истерична жена, която твърдеше, че ме е видяла да давам начален тласък на Митхауг тъкмо когато влакът пристигал на станцията.) Митхауг нямаше парични, или любовни проблеми и не беше оставил писмо, но старата му „слабост към шербета“, както я наричаше баща ми, не беше тайна за никого; освен това той обичаше да чете родната си литература (Стриндберг, Ибсен), а според следователя това обясняваше много неща. Но все пак съдът не посочи никакъв виновник.

В съдебните дела и погребенията има нещо, което винаги изостря апетита ми. В деня на делото за Митхауг родителите ми ме заведоха във „Фортнъмс“ на чай; изядох петнайсет кифлички (личен рекорд). Ето защо на излизане от гробницата на замъка Ербо взех да размишлявам за сравнителните достойнства на кексовете, кифлите и традиционния английски чай със сметана, докато следвах официалния и окичен с табелки туристически маршрут, изкачвайки се към светлината и колонадата, след което завих и се оказах на една педя зад младата двойка, която, най-общо казано, следях. Да кажа, че това бе пълна катастрофа, би било ужасно омаловажаване. Аз бях пред débâcle[2].

— Не случайно „débâcle“ е френска дума — бе отбелязал веднъж брат ми на една отвратително нескопосана церемония по откриването на негова статуя близо до дома му в Арл. В дадения случай първите няколко опита да се свали драперията от статуята се бяха провалили: упоритото подръпване на въжето не помагаше да се свали пищното покривало на скулптурата, така че един механик в гащеризон трябваше да нареже плата на парчета, за да освободи статуята. Думата „débâcle“ предполага провалянето на внимателно обмислен план, катастрофа, която по някакъв начин кара участниците в нея да загубят не само онова, което са мислели, че рискуват, а и много повече — все едно опитът ти да смаеш шефа си, поканвайки го на вечеря и сготвяйки негово любимо ястие, да завърши със смърт поради натравяне на жена му, загуба на работата ти, банкрут, тежки престъпления и последваща смърт в престрелка с полицията, — когато всичко, за което си се безпокоил, е било да не ти се пресече холандският сос. Сравнете намека за несправяне, за организационен провал в галската дума „débâcle“ с откровено хаотичната интимност на италианското „fiasco“, да кажем, или с небрежно мъжкарското и прагматично (и, струва ми се, имплицитно обратимо и за това, в най-дълбоките си презумпции, оптимистично) американско „fuck-up“. Както вече отбелязах, през този ден тържествено и, оказа се, безразсъдно бях изоставил всякаква дегизировка, а облеклото ми е доста впечатляващо. Единствената причина да не се паникьосам беше фактът, че присъствието ми бе още незабелязано благодарение на отвличащия вниманието сблъсък на два инвалидни стола на трийсетина метра пред нас. Срещата се превръщаше в свада с много жестикулации; за момент изглеждаше, като че незабавно ще започне нещо като рицарски турнир.

Промъкнах се обратно зад стълба, на който преди миг тъй безгрижно се бях облегнал. Но как да избягам? Двойката беше застанала така, че аз бях в единствената точка в цялата колонада, където не можеха да ме видят, на завоя точно зад тях. Всяко мое приближаване към изхода обаче щеше да ме изложи на погледите им, а не можех да се върна в криптата през вратата с надпис „Sortie Interdite“[3] най-малкото защото на нея нямаше дръжка. За момент отчаяно обмислях възможността да навлека облегнатата на стената броня и да се хвърля към вратата с дрънчене и грохот. Или може би беше по-разумно да се скрия в бронята до вечерта и после да обясня на пазачите, че съм заспал в тоалетната. Но не — трябваше да остана спокоен. В този контекст помага френската формулировка на това разпореждане, срещана по упътвания за случаи на пожар, самолетни катастрофи и потъващи фериботи: Gardez votre sang-froid’[4].

Беше твърде невероятно да успея да се помъкна невидян през галерията, а всеки момент някое случайно движение на младоженците би ме изправило пред тях в цялата ми прелест, тъй великолепен, самотен и забележим като взет на мушката лос.

Винаги съм обичал аксиомата на Шерлок Холмс, която гласи, че щом невероятното е отхвърлено, значи решението се крие във владенията на невъзможното. Докато стоях в ъгъла на дворчето, с гръб към тежките врати на гробницата, внезапно си спомних максимата на брат ми, че „Не е изход“ винаги означава „Изход“. Така че останах на място, докато младата двойка все повече се приближаваше към мен, и после, докато група японски туристи, водени от екскурзовод с шлифер и сгънат оранжев чадър, излизаха от сградата, аз сръчно задържах с пръстите на крака си вратата на криптата и я придържах за четирийсетината любители на изкуството, докато не загубих търпение и не се шмугнах между последните от тях обратно в криптата, срещу движението, като минавах край предметите и надгробните паметници в замъка Ербо на бързи обороти и на заден ход — както когато превърташ назад кинолента. „C’est interdit!“ — извика един пазач, докато си пробивах с лакти път през входа, все по-сигурен в успеха на бягството си, притичах през паркинга към пежото си и отпраших към Фонтевро. Все пак и тогава доволно отбелязах, че пазачът инстинктивно ме взе за френскоговорещ.

[1] Несъществуващият парк (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Разгром, крах (фр.). — Б.пр. ↑

[3] „Изход забранен“ (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Запазете хладнокръвие (фр.). — Б.пр. ↑

ЕСЕН
Чеснова майонеза (айоли)
Закуска
Барбекю
Омлет

Чеснова майонеза (айоли)

„Едва ли би било преувеличение да кажа, че в географско отношение щастието и благоденствието започват там, където в кухнята се използва чесън.“ Така твърди Марсел Булестен, един герой на френско-английското кулинарно взаимодействие, неизвестно защо пропуснат в „Larousse Gastronomique“. А кой от нас не е чувствал правдивостта на тези думи, когато пристигне в онази земя, чието име само по себе си съдържа и предизвиква някакво разширяване на чувствените хоризонти на живота, прибавянето на няколко допълнителни нотки в двата края на емоционалната ни гама, нов набор от клапи в църковния орган на душата, уголемяване на всяка клетка в сетивните органи на тялото, нов сговор между тяло, душа и ум; земя, която в същото време е и идея, изразно средство, професия, програма, образование, философия, кухня, дума: Прованс. (Препрочитайки това изречение, откривам, че граматически погледнато, то изисква въпросителен знак, какъвто аз обаче нямам намерение да слагам.) Кой(!) би могъл да забрави първото си пристигане в това омагьосано място, колата се спуска на юг, като или препуска по магистралата, или обикаля през massif centrale, и сетне откриваш тази отначало едва доловима, а после все по-осезаема промяна в климата и топографията, която крие денотации — или по-скоро конотации — за юга. Лично аз предприех това пътуване в дните непосредствено преди събитията, които ще ви опиша след малко (маса пред някакво кафене под една липа в Ил-сюр-ла-Сорг; лимонов сок; шумът на река Сорг изпод близкия мост; мотопеди; единайсет сутринта).

И това, разбира се, е дълбоко комична представа въпреки схващането на Алфред Жари, че клишетата са арматурата на абсолютното. Срещата между севера и юга е една от определящите, структурни грешки на Европа, чиито форми са постоянно променливи като идентичността в сънищата: странният сблъсък между образования вестгот, способен да цитира Катул и увлечен от архитектурата, и варварина римлянин; викингът, който работи като страж във византийския двор; норманите в Сицилия; маниерните недоразумения на британските пътешественици из континента, изплашени от разбойниците и бурите; Гьоте с неловките му прелюбодеяния в Рим; Байрон с неговата графиня и неговата политика; рейсовете с туристи в папския дворец в Авиньон. Малко хора от севера могат истински да разберат душата на юга и ако се причислявам към тях, то е не толкова поради онова, което съм направил, колкото поради инстинктивното ми разбиране на ритмите и императивите на живота в mezzogiorno — живота там, където се чуват жътварите. Другояче казано, малцина са родените в една култура, която не използва зехтина като основно готварско средство, дето могат да се похвалят с истински вкус към макаронените изделия и свързаните с тях алкохолни напитки.

През първата си вечер като местен стопанин седях в същото това кафене в Прованс приятно „непознато“ заведение, където сервираха напълно приличен топъл сандвич с шунка и сирене, който в следващите години ги научих да подправят с капчица горчица в соса. Безкрайните преговори и педантичната бюрокрация на всички френски правни процедури бяха направили целия процес продължителен и напрегнат, оживяван единствено от забавно прозрачната двойственост на стиснатата белгийска двойка, от която купувах къщата — ранната ми поява в деня преди покупката ги хвана в опит да си приберат хладилника с фризер и миялната машина, които изрично бяха включени в цената. Те проявяваха чувството си на вина по типичен за възрастните начин — чрез гняв. Според мен смятаха, че ще бъда отнесен и лековерен поради скръбта си: „Родителите му са загинали при голяма експлозия на бойлера“, беше казал адвокатът ми, с което подпали лукави пламъчета в свинските очички на съпруга.

През онази първа вечер бях оставил вратата отключена и бях шофирал през лозята и маслиновата горичка до Ил-сюр-ла-Сорг, за да седна на терасата, където изпих няколко чаши рикар и размишлявах върху връзката си със Средиземноморието. Първото ми посещение в този район беше подарък от родителите ми за осемнайсетия ми рожден ден; бях дошъл на гости на брат си, който тогава живееше и работеше в една къща в покрайнините на Арл. Имахме практика всеки ден аз да се мятам на велосипеда и да се отправям към местната хлебарница или рибарска сергия, преди да поседна на билков чай в (или по-често ексхибиционистки пред) едно старателно занемарено кафене; няколко години по-късно препусках рисковано с малкото си мотопедче, което невинаги успяваше да изкачи самичко нагорнището; връщах се с пълна раница франзели и пастет за незабавна консумация и нещо по-питателно за по-нататък.

Ясно е, предполагам, че тук се чувствам като у дома си, нали? Това, най-общо казано, е мястото, където прекарах седмицата след събитията, които ще опиша след малко. Делях времето си между това кафене и собствената ми скромна къща, докато печатах тези свои кулинарни мисли и съждения; денят ми бе разпределен както следва: кратък набег до „града“ за едно черно кафе, размяна на поздрави и запасяване с провизии; кафе с мляко на терасата сред утринната светлина; простичък обяд (омлет, минерална вода „Виши“, праскови; салата от домати, чеснова супа, селски гювеч, филия с пържени патладжани, тиквички и домати, може и във вътрешния двор, преди слънцето напълно да встъпи във владенията си; следобедна дрямка в шезлонга под фикуса до басейна, точно толкова далеч от водата, за да не могат листата да падат в нея; топване във водата; подсилваща чаша чай „Туайнингс“; второ топване; разходка до кафенето, скромна вечеря там или в интелигентно неамбициозното местно хотелче.

В кулинарно отношение кулминацията на всяка северна връзка с юга най-често се изразява чрез любовта към чесъна. Това растение (чието английско име произлиза от латинската дума за „лютиво“; можем ли да предположим, че предците на Мери-Тереза са ядели чесъна като част от някакъв обвит в мъгла друидски ритуал?) е било предмет на множество разногласия и възхвали още от римско време, мразено заради вонята си и уважавано заради почти лечебните си свойства. Жителите на Северна и Източна Европа никога не са били предани консуматори на свободно растящата подправка, чийто намек за пикантна телесност и удоволствие навярно се оказва прекалено силен за онова, което Одън — самият той доста комичен представител на срещата между севера и юга — нарича „бирено-картофената култура на вината“.

За някои хора обаче идеята да готвят без чесън е — нека да я наречем — немислима (дума, която между другото се самоопровергава). Централното място на чесъна в моята кухня е неоспоримо. Обичам да отбелязвам този факт винаги когато пристигна във Франция, с един grand aïoli, истинско пиршество, в което чесънът играе основна и свещена роля: легендарната чеснова майонеза се сервира с подбрани гарнитури, наредени около нея; една от прелестите на това ястие се крие в преобръщането на отношението между второстепенния актьор (майонезата) и звездата (или както младата ми приятелка я нарича, „частта с протеините“).

Това, разбира се, е една от тайните наслади на много от най-популярните ястия в света — сосът с къри, който не е нищо повече от алиби за прилежащия към него ориз басмати; говеждото филе, което е само официално оправдание за йоркширкския пудинг (французите понякога намекват за тези отношения чрез притежателните местоимения в менютата — телешки мозък и неговата салата от леща, — сякаш на света има само една възможна гарнитура и връзката с нея е неразгадаемо интимна, като брачен съюз или душевната спойка между близнаци). Така че би било полезно да запомните този номер, когато търсите екзалтиращ тълпите кулинарен ефект: просто обърнете традиционната йерархия между съставните части на дадено ястие — например оставете някое обикновено парче месо на грил да бъде засенчено от великолепно изискана купа картофено пюре. (Представете си моторизирана процесия, в която кралската особа, вместо да се гуши в бронираната и възвестена с фанфари централна лимузина, препуска край вас начело на мотоциклетистите.) Има едно познато явление във всички области на художествените стремления, при което прекалено изящните или невъобразимо псевдоепически творби от всички области на изкуството ни предлагат неочаквани откровения тъкмо когато авторът им като че ли е гледал другаде. (Параклисът, построен от брат ми в Дюгоа, Белгия, който претендира да е шедьовър, всъщност е класическа илюстрация на този принцип: една претрупана и насилена широкомащабна концепция — високи колони, които се вият и гърчат в напъни за монументалност, и т.н., — компенсирана от простотата и небрежния вид на един архитектурен елемент, за който брат ми явно бе пропуснал да помисли и така да го развали; а именно очарователно безгрижния, непринуден и недообмислен купел във формата на бокал, който до ден-днешен си остава напълно незабелязан както от критиците, така и от туристическите справочници).

И така, айоли (aïoli). Този специалитет — по-скоро майонеза или чесново-яйчен сос — е предмет на мистична страст в моята нова родина Прованс и заема важно място в местния фолклор по кулинарни, културни и медицински причини. Пиер и Жан-Люк са особени почитатели на този сос и по време на приготвянето на „грандиозното айоли“, гвоздеят на летния фестивал на селото (другата атракция е изумително слабата куклена постановка на седемдесетгодишно кюре), те обикалят от къща на къща и ревностно следят приготвянето на блестящия сос, варената облещена моруна, задушените зеленчуци, току-що откъснати от градината — с една дума, всичко, което после се сервира на площада до паметника на загиналите воини с тъжния списък презимена, скупчени в семейни гнезда. Загиналите за отечеството гледат отвисоко дървените маси, слънцето пече отгоре, розето се лее, присъстват четири поколения жители на Сент Йосташ, всички възнесени във висшите селения на чесъна. Именно от братята взех собствената си техника за приготвяне на aïoli, като откровено се примирих с използването на кухненския комбайн вместо традиционното изтощително хаванче. И тъй, сложете в комбайна две яйца, четири скилидки чесън и бавно разбийте с половин литър зехтин (на подкупващо грубоватия провансалски диалект „ail“ значи чесън, а „oli“ — зехтин) и сока на един лимон. Ястието запазва своята мистичност въпреки простото си приготвяне, което е интересно опровержение на теорията на Маркс за принадената стойност, както и на схващането му за фетишизма.

Брат ми, който не харесваше особено онова, което със самодоволна непретенциозност наричаше „чуждоземска храна“ (категория, от която изключваше кърито), въпреки това беше любител на чесъна, особено под формата на въпросното айоли: „От всички френски работи това най-много прилича на английските майонезени сосове“, беше казал той, докато сипваше още една лъжица от гази амброзия в чинията си (това беше, докато още живееше в Бретан, близо до едно бистро, което редовно сервираха айоли с гарнитура като обеден специалитет. Когато след смъртта на родителите ни той идваше на гости в къщата ми в Прованс — къщата, която купих с парите от продажбата на тяхното имение, докато той още прекарваше летата си в своята съборетина край Арл, — брат ми винаги настояваше да му приготвя aïoli от класически провансалски тип, със студена панирана риба като основно ястие (рядко традиционната солена треска) или варени меса по мой вкус и интелигентно подбрани добавки, наредени около соса като апетитна почетна стража (варени яйца, аспержи, зелен боб, китки броколи, моркови, горещи пресни картофи с кожиците — или, както казват италианците, с нощниците, — домати, целина, цвекло и около половин литър варени охлюви). В големи количества айолито презасища, така че всичко останало трябва да бъде леко и освежаващо; аз лично го сервирам само със зелена салата (с великодушно лишен от чесън винегрет) и някакъв плод. Предпочитаното от мен питие е местното розе. Фредерик Мистрал, доколкото знам, единственият поет, кръстен на известен европейски вятър, пише, че „айолито съдържа горещината, силата и насладата на провансалското слънце, но за разлика от слънцето има и предимството да пъди мухите“. През 1891 г. Мистрал основава литературно списание, наречено „L’Aïoli“.

Именно със смътното намерение да си приготвя този чеснов сос отидох в Апт една сутрин преди няколко дни. Апт е градче на четирийсет и пет-шест километра от Сент Йосташ; разходката дотам предприемам за специалните съботно-неделни покупки, а не заради основното всекидневно безразборно пазаруване. От време на време ходя и през онези два четвъртъка в месеца, когато към пазара се добавят и няколко сергии, предлагащи джунджурии и вехтории с претенции на антики на принципно и сякаш открай време надути цени, но не беше изключена и възможността за някоя доста забавна находка. Любимото ми писалище от средата на XIX век беше една такава находка; дългите години, през които е било скрито в дъното на кафез за кокошки, го бяха белязали с ясно доловима миризма, която намаляваше цената му на сергията на „чужденеца“ — парижанин, избягал от рекламния бизнес и емигрирал на юг преди десетилетия. Миризмата на кокошки беше приглушена с няколко еретични слоя лак. („Ако вещите в къщата не са използваеми, значи по правило не са красиви“ — една максима на брат ми, с която като никога съм съгласен.) Когато тръгнах по централната алея за хранителни стоки, минах край сергията с гъби на мосю Роблушон, където бе изложена първата реколта от даровете на късното лято; бях изтървал сезона на пумпалките, което ми бе приятелски натякнато от набития продавач, чийто недостиг на сантиметри изглеждаше също тъй неразделен от професионалната му екипировка, както плетената кошница и кучето за лов на трюфели. Отдясно беше сергията на нацупената мадам Волоа с характерната за нея небрежна подредба — зелка, изтърколила се от препълнения кош долу при морковите, някоя и друга градинска маруля, подаваща се между цветното зеле като погрешно прибрано писмо, — което я правеше най-непривлекателната от осемте или деветте сергии на пазара. Започнах разходката си с усещането, че днешното ми търсене няма да остане напразно, с ясното предчувствие за успех на ловеца. Това усещане се засили, докато отминавах безупречната сергия с плодове на мадам Дюпон (ягодите отдавна бяха свършили, но цитрусовите плодове бяха в пълното си великолепие) и щанда за сирена на мадам Карпентие, вдовица, чийто съпруг приживе бе вложил много старание в начинанието и бе обирал лаврите за превъзходния вкус и вид на сирената, така че, когато той умря, всички предвещаваха банкрут, но тихата и кротка мадам Карпентие пое обществените задължения на сергията и качеството на сирената дори се подобри, принуждавайки местните клюкари да преминат от „тя никога няма да може да се оправи“ към „ами да, от самото начало тя е била човекът с нюх“.

Беше единайсет и четвърт и пред сергиите гъмжеше от купувачи; пазарът работеше основно от осем сутринта до дванайсет на обяд, а после започваше да затихва, често учудвайки непредвидливите англосаксонци и въобще северняците с бързия преход от момента, в който един-двама продавачи на храни започнат да раздигат стоката си, до момента, в който пазарът окончателно опустява и заприличва на поляна край цигански катун; един-двама антиквари оставаха до ранния следобед, преди да натъпчат джунджуриите си в многотомната антология от рена, пежа и ситроени на всевъзможна възраст.

— Харесаха ли ви моите merinjana, мосю? — извика мосю Андруе, когато се наредих в края на внушителната опашка пред зеленчуковата му сергия. Разбира се, самото ми присъствие там беше утвърдителен отговор. Роденият в Бретан мосю Андруе, познат като любител на антиките и на провансалската история, беше използвал диалектната дума за патладжани, която аз разпознах без усилие — наистина бяха задоволителни и послужиха за основа на една превъзходна смес, която ми стигна за няколко дни и се оказа особено ефектна, когато се намаже студена върху горещо хлебче или обратно. (Този вид сандвич ми беше показан от брат ми в може би единствения случай, когато моята кулинарна практика е била повлияна от неговата. Тайната е да не се прекалява с доматите.) Другото интересно ястие, където патладжанът играе централна роля, е внимателно подправеното турско имамбаялдъ, чието име означава „имамът припадна“ (предполага се поради невероятния вкус на ястието, макар че аз винаги съм се чудел дали не е алергична реакция). Разнообразието от алергични реакции и действия на токсините е удивително — от почти моменталното подуване, покриване с петна и припадане при обикновените хранителни алергии (веднъж видях в един ресторант в Страсбург как някакъв човек стана морав и получи удар около трийсет секунди, след като беше погълнал един фъстък) до седемдесет и двата часа без симптоми, които предхождат късния и винаги фатален чернодробен колапс, предизвикван от някои гъби.

Обиколих пазара. Главата ме сърбеше леко. (Колко малко бихме се дразнили от сърбежите си, ако ги възприемахме като онова, което са — посланици на възкръсващия живот.) Мосю Андруе беше отпратил набързо другите купувачи, за да стигне до мен, един от любимите му клиенти. Купих си няколко картофа за салата, малко боб, моркови за цвят и текстура и домати, преди галантно да приема подаръка под формата на китка босилек и внимателно да сложа придобивките си до яйцата, които вече се гушеха на дъното на пазарната ми кошница. Мосю Андруе не искаше да ми продаде чушки, защото качеството им било приемливо, но не и изключително. Това беше отчасти шега или алюзия за случката, благодарение на която се развиха нашите отношения. Бях направил забележка за няколко „дървени“ праза, които той ми беше продал; разменихме си реплики, истинска драма, чиято кулминация дойде, когато аз размахах вещественото доказателство в несъзнателна имитация (както ми дойде наум по-късно) на Шекспировия Флуелен[1], докато провеждахме следния диалог:

Мосю Андруе: Приемливи са.

Аз: Едната гола приемливост никога не е приемлива.

Мосю Андруе ме погледна презрително и ми обърна гръб, а аз на свой ред се врътнах и си заминах. На другия път, когато посетих сергията му, вече бяхме в много по-сърдечни отношения — следствие, което съм забелязвал често у французите. Изглежда, се чувстват по-комфортно в отношения, предшествани от и основани върху някакъв спор. (Думата „антанта“ не случайно е френска.)

Този четвъртък пазарът беше дори по-оживен от обикновено. Както вървях през тълпите между сергиите, уж случайно блъснах коляно в слепоочието на някакво дете, което подскачаше шумно от сергия на сергия; за момент то се вцепени, а сетне ревна със сълзи. Сянката, хвърляна от липите, ставаше все по-безсилна пред лицето на жегата, която обаче носеше със себе си утешителната мисъл за обяда.

Дали ловецът винаги предчувства успеха си? Дали точното попадение на стрелата е предсказано от опъването на ръката на стрелеца? Дали реторичните въпроси не са скелетът на всяко наше начинание? Трябва да призная, че онзи ден, като се отправях към пазара, чувствах химична увереност в изхода от експедицията си, набъбващо предчувствие за нещата, тъй категорично, както водосточната тръба е категорична относно собствената си вертикалност. Едно нервно вълнение, един интелектуален прилив се надигаха у мен, докато завивах покрай сергията с плодове на мосю Рьомуле с четирите вида грейпфрут, които тази сутрин изглеждаха особено ярки, с уханните пъпеши, наредени до обилно воднистата рекламна диня, от която бе отрязано парче за доказателство, че е узряла, тъй че сега тя откровено приличаше на разранена вулва; покрай задвижваната с велосипед количка, разнебитена и находчиво измислена, същински примитивен сал, където мадам Берти (италианска емигрантка) продаваше шербетите и сладоледите, които сама приготвяше вкъщи, преди да избъхта трите километра до площада веднъж на две седмици. Винаги предлагаше най-много три вида от прочутите си сладоледи, но беше безумно щедра към мен само защото й пошушнах идеята, която после се превърна в особено успешен артикул, а именно прелестно освежаващият шербет от бъз; тази жена упорито и уж стеснително ме наричаше „моят изобретателен англичанин“ пред възхитените и завистливи погледи на другите купувачи); вървях покрай първите лястовици в антикварното крило, недостъкмени сергии, които именно с наивността и импровизираността си създаваха у познавача успокояващото чувство, че има шанс да намери някоя рядкост, и се насочих право към претъпканото сърце на пазара, където атмосферата на притаена алчност и взаимна експлоатация бяха почти тъй видими, както маранята, очакваща ме по пътя към къщи — ефектът се подсилваше от щедрото изобилие на туристи в празнични дрехи, склонни да бъдат здраво обръснати; към една групичка от тях, всичките с такива наострени уши и облещени очи, че за миг остро почувствах близостта ни с животинското царство, което разчита на сетивата си така, както ние сме свикнали да разчитаме на ума си. Бих могъл да събирам боровинки, да ям месото на животни, които съм убил и сготвил на огън, стъкмен със собствените ми ръце, с насечени от мен дърва — както виждате, бях изпаднал в доста любопитно състояние, — и всичко това, за да открия, че гласовете, които съм чул да говорят на английски, не са на англичани, а на американци, тъй че забързах по алеята и минах покрай сергията с подправки, за чийто власат собственик се носеха слухове, че продавал и китки за некулинарни цели (веднъж брат ми сподели, че марихуаната не му подействала въобще, освен че го накарала за момента да се почувства като разгонен пръч, а на сутринта бил неспособен да си спомни своя собствен телефон). Докато вървях към антикварните сергии, усещах как у мен се надига онова чувство на разочарование, което често предхожда успеха, към който се стремях още от мръсния Портсмут, успеха, заради който изтърпях няколкостотин мили гонитба и шпиониране. И ето че в един миг бях дълбоко и смайващо възнаграден: съзрях я пред мен като утринно слънце, а пълният й блед съпруг неизменно и мрачно стоеше до нея; тя бе сияйна и лъчиста, от косата й струеше светлина и докато ръката й връщаше на количката някакъв позлатен овален часовник, лицето й изразяваше сдържано веселие и суха, престорена любезност; явно вкиснат, неуспелият търговец стоически удържа неподвижен лунния пейзаж на физиономията си, надупчена от акне; тя изправи глава и тръгна в посока към мен, а аз предвидливо й препречих пътя — другите посетители на пазара бяха нереални за мен, всичко на света беше само маскарад, освен нас двамата и моите намерения; застанах пред нея и бодро възкликнах:

— Какво съвпадение, скъпа моя, колко невероятно!

[1] Духовитият, но избухлив уелски офицер в „Хенри V“, който размахва любимия си праз и като тояга. — Б.пр. ↑

Закуска

— …И после отидохме да разгледаме онези картини на учениците му в Керньовал, които дотогава бях виждала само на репродукции, и после слязохме до Шинон на Лоара, където е онзи негов скулптурен парк, за който се вдигна толкова шум, но в справочника бяха сгрешили часа на затваряне, тъй че трябваше цял ден да блеем из замъка и прочие и чак на другия ден разгледахме парка, но си заслужаваше, нали, скъпи? Следващите два-три дни само се размотавахме, което на Хю май му дойде добре, тъкмо да си почине от гледането на творбите на брат ви, макар че и той е луд по него почти колкото мен, и после минахме по планинския път, който беше прелестен, а сега ни остават само три дни, така че ще разгледаме музейчето в старата му къща в Арл, преди да оставим колата в Марсилия и да отлетим за вкъщи, макар че Хю не гори от нетърпение, защото го е страх да лети със самолет, нали, скъпи?

Въпросът съвпадна с преглъщането на една филийка, така че ни беше спестен друг отговор освен лицеприятното „добродушно“ поклащане на главата му. Закусвахме в дворчето и сянката на чинара ни пазеше в ранния час; бях казал на новите си гости, които щяха да пренощуват при мен, че трябва да дойдат по-рано, за да се насладят на утринната гледка — скали, маслинови горички и лозя, и слънцето, пламнало на хълма, върху който е кацнало градчето Горд, на шест-седем километра оттук.

— Възхитително предвидливо от ваша страна да съчетаете така добре работата с удоволствието — вметнах аз дяволито. — Макар че, разбира се, нима в известен смисъл всички медени месеци не съчетават работата и удоволствието?

— Това е нещо, което Марсел Дюшан така добре постига в „Булката, разсъблечена от своите ухажори“ — нашествието на механизацията в области, където интимността е все още доминираща метафора. Мисля, че Дюшан иска да каже, че колапсът на частното пространство може да бъде сравнен с разпадането на традиционните системи за оценяване на изкуството, както и, разбира се, с кризата на отношенията между половете при капитализма. Абсолютно. Мислех да пиша дисертацията си върху Дюшан. Всъщност веднъж ми предложиха да преподавам история на авангардното изкуство в Калифорния. Май вече ви споменах. Брат ви говорил ли е някога за Дюшан?

— Хюи, мисля, че онзи смокинов конфитюр много върви с тази кифла. Възможно най-добрата употреба на смокините, особено след смущаващото сравнение на Лорънс с женските гениталии — макар че двама младоженци едва ли искат да слушат такива мръсотии от един стар досадник. Нашите приятели италианците твърдят, че смокините са идеална гарнитура към пармската шунка. Тези, разбира се, са от собственото ми дърво. Лора, виждаш ли някъде още кафе? Жалко. Не, Бартоломю смяташе, че Дюшан е трябвало да си остане шахматист. Но стига сме говорили за такива ужасни работи. Ще имаме предостатъчно време за това по-късно. Обещах ти официално интервю и ще си го получиш. Това при положение, че Хюи ни разреши, разбира се…

— Имам си моята книга и вашия басейн. Не мисля, че ще имам проблем да убия времето до довечера — каза той с бърз поглед към Лора, съдържащ за мое отвращение кратък проблясък на брачна похот.

— А после ще ви нахраня както трябва продължих аз твърдо. — Лек обяд, защото ние, горките роби, имаме работа, а пък и не искаме да ти се схване коремът в басейна и да се удавиш, нали, Хюи? Но ще хапнем нещо по-съществено за вечеря, а утре сутрин ще ви изпратя след малка закусчица.

— Много сте лю…

— Но може би трябва първо да спомена няколко нещица, не бих ги нарекъл правила, но май са точно това. Внимавай в плиткия край на басейна отляво — ръбът на стъпалото е остър и можеш да се порежеш, което ще значи да те водим при доктора за инжекция против тетанус и ще пропуснем ценно време за интервюто. Пази се също и от уж удавени оси, много от които са запазили способността си да жилят. Във всеки случай имам нещо като удобно гребло, което върши работа и за обиране на падналите листа. Боя се, че държа краката да се избърсват преди влизане в къщата — Лора сигурно е забелязала шарката на килима точно пред вратата, макар че само някой познавач на тези неща би оценил напълно колко е ценен и рядък. Мисля, че имам резервни джапанки под навеса, макар че не съм сигурен дали ще се намери твоят размер, Хюи, защото краката ти изглеждат твърде големи. Ако се нуждаеш от нещо освежително, имай предвид, че моят дом е и твой дом — с други думи, можеш да си го приготвиш сам, но не забравяй, че автоматичното включване на газовата печка не е много надеждно. И накрая, най-важното: ако тръгнеш да се разхождаш нагоре, а не надолу по хълма към селото, когато стигнеш до разклона, в никакъв случай не тръгвай по горния път, който изглежда (и наистина е) по-пряк от долния, който е и по-каменист и започва толкова обезкуражаващо, като се спуска и те кара да губиш от постигнатата с толкова труд височина, особено ако човек има едно-две излишни килограмчета; но в никакъв случай не тръгвай по горния път, който минава през земите на двама братя, които са големи симпатяги, освен когато са на собствена територия с пушки в ръце. Преди няколко години имаше зловещо недоразумение с една съседка англичанка, която идваше да използва басейна, меко казано, без изрична официална покана. Така че запомни, заобиколи хълма, недей през него. Е, като че ли казах всичко. Обяд към един. След това, не знам от колко сън имат нужда младоженките, така че ще те оставя за два-три часа, Лора, докато аз и Хюи идем с колата до града да вземем нещичко за вечеря, и после ще се интервюираме пак през остатъка от следобеда.

Шумният Хюи отиде да разопакова багажа и изобщо да трополи из къщата, докато аз сръчно прибрах масата, а Лора се попече малко на слънце. Една от трудностите при добрата закуска е да се постигне подходящ баланс между освежаване и засищаме. Закуските са много различни в различните култури; почти по никой друг въпрос националните нагласи не варират толкова. Мексиканецът, който става в ранни зори, топи залчета чуро в кафето си, гаврътва нещо по-силно и забързва към работата; стройният французин застава прав на бара в кафенето с огромна чаша café-au-lait и може би кроасан; яшният викторианец със своята пушена херинга, препечена филийка с мармалад и овнешка пържола; австралийският джелепин, в загадъчна хармония с избухливия гаучо от далечните аржентински пампаси под същото това южно небе, отбелязва изгрева (пламнал, в моето въображение, над почти марсиански пейзаж от пясък и скали) с пържола, яйца и кетчуп; или Казанова, който закусва с двеста стриди, преди да залегне над основните си задължения за деня, били те съблазняване или библиотекарство (може би между тези две неща има непризнато сродство, нещо, свързано с идеята за катапогизирането); японецът с неговата невъобразима супа; монголците, които, без да слизат от седлото, пробождат веничка в шията на конете си, за да пият оттам подсилващата кръв; изобретателните, ужасни закуски на номадите в степта, пустинята и планинските проходи. Брат ми, естествено, си падаше по пържената закуска — или както той упорито я наричаше в чест на пребиваването си в Дъблин, където смяташе, че е изградил вкуса си, ПИЗ — пълна ирландска закуска. Ял съм я с него в безброй ужасни кафенета, без да броим прашните, но добре осветени студия и ателиета, където той неизменно инсталираше печка (обикновено газова), на която приготвяше комбинациите си от бекон, яйца, салам и пържен хляб (хубава кървавица се намираше трудно и затова невинаги присъстваше на масата), и произнасяше съставките, като че ли бяха една дума, беконяйцасаламипърженафилия. Брат ми твърдеше, че всеки, който може да приготви „прилична пържена закуска“, е овладял необходимите умения за преценка на времето за готвене и съставките и може да спретне всяко друго ястие: „В сравнение с ПИЗ телешкото «Принц Орлоф» с картофено суфле е детска играчка.“ Личните ми предпочитания са към един-два подбрани плода и чаша кафе; животинските мазнини и житните храни са съответно прекалено несмилаеми и прекалено обезсърчаващи за утринна консумация. Понякога може и кроасан, макар че зависи от това дали наблизо има свястна пекарна. В дома ми в Прованс зависи от това дали ми се слиза до магазинчето в града, преди да наруша постите си с нещо друго; обикновено не мога да намеря достатъчно мотивация. Днешните кроасани и филийки бяха отстъпка пред пълничкия Хюи.

Стреснах Лора, като я попитах:

— Ще започваме ли? — Тя се поизправи, като от движението торбестите й шорти се вдигнаха над златните й колене.

— Толкова е хубаво тук, на човек не му се работи. Съмнявам се, че ако живеех тук, щях да успея да свърша каквото и да било.

— Свиква се.

Едно гущерче, съживено от усилващата се жега, притича по масичката между нас. Лора заподрежда разни тетрадки и технически помагала, които вадеше от обемна раничка с артистичен вид.

— Мистър Уинът, бихте ли ми разказали накратко за вашето и на Б. У възпитание, за да мога да…

— Б. У ли?

— Извинете, става въпрос за брат ви — така го наричам в бележките си. За да избегна на първо време проблема, с който ще се сблъскам, когато трябва да започна биографията му — дали да го наричам Бари, което звучи малко фамилиарно, или Уинът, което пък е ученическо. Така че реших, че няма да вземам решение, докато не започна да пиша.

— Мисля и се надявам, че съм Тарквин до мозъка на костите си. Тарквин Тарквинибус, Тарквинът на Тарквиниите. Както вероятно знаете, кръщелното ми име е Родни: Тарквин е собствен щрих, базиран на очарователния Шекспиров злодей. Ха-ха! Колко е досадна Лукреция — цялата тази добродетелност, всичкото това вайкане. Кратко описание на възпитанието ни. Не, не мисля, че ще ти разкажа това. Но ако ми зададеш конкретни въпроси, ще ти дам конкретни отговори.

Не бих отдал дължимото на моята събеседничка, ако пропуснех да отбележа както изненадата й, така и бързото й опомняне, сякаш някое елитно поделение беше извикано от фронта, за да потуши въстание в столицата. Цвъртенето на жътварите внезапно привлече вниманието ми, като извърши един от онези резки преходи от териториите под прага на съзнанието към онези далеч над него, изстрелвайки се като реактивен асансьор от дълбока незабележимост към дразнеща натрапчивост.

— Добре — каза тя след кратко привлекателно делово преподреждане на книжата. — Разкажете ми за вашето образование и това на брат ви.

За момент благородният Тарквин се загледа замислено в далечината.

— Предпочитам да не описвам ранното си развитие чрез външните му белези. В това отношение императивите на биографа и истинският живот на неговия обект се разминават. В крайна сметка мрачната хроника на училища, награди, фактури от обществената пералня — какво ни казва тя за субективните усещания? Може би наистина фактурите от пералнята съдържат повече субективна информация от другите скучни подробности — повече странности навярно, повече алиаторна индивидуалност. Наистина ли нашият герой е прекарвал цяла седмица, без да си смени слиповете, и после си ги е сменял по два пъти на ден през следващия семестър? За какво му е била тази бродирана официална риза, за която пише във фактурата — със странно красив почерк, подсказващ на писателския ум възможността за романс между свенливо изчервяващата се красавица зад тезгяха и покварения титан на изкуството, който й подава торбата с парцалките си при поредното си ежеседмично поклонение: ефимерен човешки контакт, от който той неусетно е станал зависим — нещо като леке, което не се маха. (Възможно заглавие на биографията?) Може би един ден някой писател ще измисли нечий живот и ще го разкаже единствено под формата на поредица документи без емфатичност и коментари: свидетелство за раждане, ученически бележници, шофьорска книжка, застраховка за живот, застраховка на мебелите, списъци за покупки, бележки за невърнати книги от библиотеката, неизпълнени рецепти, неосребрени квитанции от бензиностанцията, неподадена молба за паспорт с фалшиво име и най-накрая тесте сметки от лекари и старчески домове, чиято кулминация ще бъде удивително високата сметка от модно погребално бюро. Върху подобна структура читателят може да наложи собствените си утешителни истории за постижения и развитие. От една страна — да си постигнал толкова неща! От друга — на такава цена! И собственият ни живот, напълно различен — колко скучен, колко лишен от рискове и колко, колко по-добър!

За да „отговоря“ на въпроса ти: бях възпитан от частни учители, нещо твърде сходно със самообразованието.

Брат ми посещаваше частни училища, мавзолеи на гаснещия престиж с претенции да дават образование, на които приписваше вината за пълната си липса на интерес към общата култура, както и доста уморителните си претенции за безкласовост, които разви по-късно. „Всички творци принадлежат към работническата класа“ и други подобни глупости. Ще забележиш, че самият аз съм приятно лишен от подобни превземки. Баща ми в крайна сметка се отказа да се занимава с Бартоломю, или го бяха убедили да се откаже. Мисля, че очевидният ми талант и обещанието за успех, които съм чувал да казват, че излъчвам, са успокоили папа и са му позволили да остави на брат ми повече време за пилеене; навярно един успех на семейство е напълно достатъчен… Както и да е, баща ми го пусна да се запише в „Слейд“, където той постигна невероятното, като ги принуди да го изключат. Що се отнася до мен, мога да кажа само, че който и да е списък с изучавани предмети и взети изпити, с надминати учители и безпроблемно погълнати сложни текстове ще говори твърде малко. Нима истински значимите промени не са свързани с усещането за определени материи, с трайните ми предпочитания към дадени цветове, с вродения ми вкус към определени стихове, определени сгради? Сянката под корниза на стената срещу прозореца на спалнята ми на четвъртия етаж, която се променя със смяната на парижките сезони. Когато става въпрос за вътрешния ни живот, истинския ни живот, какво значение в крайна сметка има изходът от битката при Ватерло в сравнение с колебанието дали да си сложим лютив сос на стридите?

Междувременно Хюи беше свършил с каквото там правеше в къщата — несъмнено той не беше пропуснал шанса да пребърка по уелски нещата ми — и сега плуваше в басейна с шумно пръхтене, цамбуркане и пуфтене като някой морж.

— Хю е бил в отбора по плуване на Кеймбридж.

— Да, предполагам.

Лора вдигна очи към новия си съпруг, който в този момент чрез някакво сложно подводно превъртане измести удивително количество вода дори по собствените си стандарти. Не беше трудно да се заключи, че когато излезе от басейна, в него ще има по-малко вода, отколкото наоколо.

— Знаете ли защо брат ви е бил изключен от „Слейд“? Извинявайте, просто има толкова много истории.

— Само ако ти от своя страна ме извиниш за забележката, че е неразумно да оставяш слънчевите лъчи да падат така безпрепятствено върху кожата над коленете ти. Тъкмо там се получават най-жестоките изгаряния, особено при велосипедистите. Една-две стъпки наляво, накъдето сянката предателски мигрира, и готово. Бяха го хванали да върши някаква пакост. Дали не беше смъквал оловните плочи от църковния покрив, за да ги претопява? Или може би просто са го изхвърлили, защото не е бил особено добър. Страхувам се, че детайлите ми се губят нещо. По това време много четях Пол Валери и сънувах няколко сънища, които ми се сториха по-реални от действителния живот: няколко пасажа от Рилке и Пруст, отделни стихотворения на Леопарди и аксиоми на Лихтенберг, една торбичка горещи кестени, изядени пред театър „Доминиън“ на Тотнъм Корт Роуд два дни преди зимното слънцестоене — ето от това се състоят собствените ми „спомени“. Всичко, което мога да кажа, че си спомням от този период на живота на брат ми, е една разходка в летен следобед, когато екотът на една църковна камбана се носеше над Темза в посока към Ламбет и после бе удавен от бръмченето на син влекач.

Лора издаде въздишка, която говореше за усилие и за съпричастие; подобен шум е могъл да издаде Верди по отношение на Бойто.

— Баща ви е имал своите успехи и своите провали в бизнеса. Отразяваше ли ви се това, когато бяхте деца? Знаехте ли за проблемите му?

— Нищо, което ни напомня за преходността и нетрайността, не може да се смята за напълно отрицателно. Всички на този свят сме скитници, всички сме в крайна сметка бездомни.

— Кои са първите признаци за артистичното развитие на брат ви, които си спомняте?

— Казват, че има някои определени мигове, които всички от едно поколение могат да си спомнят — войни, спортни победи, ужасяващи убийства, кацане на луната. Освен това има житейски мигове, които би трябвало да са запечатани в съзнанието на отделния човек: ранни сексуални преживявания, автомобилни катастрофи, смъртта на близки хора; за едно определено поколение хора на определена възраст — и първия път, когато са видели цветен телевизор. Подобна брутална колонизация на душевния мир не крие интерес за мен, нито пък, подозирам, за който и да било истински творец. Интересувам се най-вече от неща, които не помня, от отсъствия, празноти, елизии, липси, недостиг, апории… от нищото. Самоосъзнаването на творческото ми призвание дойде в момента, в който взех една картонена фигурка на слон, направена от брат ми, с изправен хобот и доста неубедителен водач, и тъй нататък, и го сгазих на няколко пъти с велосипедчето си.

— Кога се случи това?

— Не съм сигурен… не си спомням точно. Мисля, че беше към четири без петнайсет. Определено преди вечеря. Тогава откриха какво съм извършил. Нарочно тълкувам въпроса ти погрешно, за да докажа нещо.

— И какво стана?

— Последваха „смесени рецензии“. Както можеше да се очаква. Брат ми побесня от яд и много се тръшка. Но творците не могат да очакват да имат безоблачно детство. Мога ли да долея чашата ти с леден чай? Не? Имахме бавачка, която беше мила с мен, но малко след това трябваше да я уволнят и нещата се поуспокоиха.

— Какво беше отношението на родителите ви към първите стъпки на брат ви като художник?

— За бога, човек би си помислил, че пишеш биографията на брат ми. Ха-ха! Майка ми и баща ми бяха доста потайни в това отношение, но мисля, че както и всички останали, те смятаха работите на Бартоломю за детинщини. Майка ми, която беше нещо като актриса, разбираше какво значи артистична природа и знаеше, естествено, че аз съм много по-близо до тази природа. Мисля, че тя ценеше моята интровертност, макар че, разбира се, полагаше големи усилия да не го показва и да се преструва, че харесва нещата на Бартоломю — тя можеше да бъде много изкусна и тактична. Баща ми просто казваше „Браво, момчета“ винаги когато някой от нас направеше нещо хубаво.

— Какви други интелектуални влияния от ранното ви детство бихте споменали? Отрази ли ви се животът в чужбина?

— Еврейските мистици смятат, че Бог е създал хората, защото Той обича историите. Знаеше ли това? Думите, които използваме, за да опишем вътрешния живот, са толкова груби, нали? Влияние, въздействие, развитие. Като че ли душата е малка, раздрана от противоречия провинция на Балканите, притисната между две по-велики сили. Париж е, така да се каже, тъканта на светлината, запечатана в някои картини на Гюстав Кайбот. Стокхолм е гледката на девственото снежно поле, недокоснато от човешки крак. Дъблин е малцов мирис, съжаление, дъх на влажен талаш.

— Като оставим настрана резервите ви спрямо влиянието, има ли някакви учители, които си спомняте? С други думи, има ли още нещо, което аз като биограф трябва да знам във връзка с други ранни влияния върху вашия брат, за които иначе не бих могла да науча?

— Доколкото подразбирам, това е любезен, индиректен начин да ме попитате за перфектния ми френски. Имахме един възприемчив млад французин на име Етиен, който ни гостуваше през празниците в продължение на няколко години, предимно в Лондон и Норфък. Той скоро видя в мен зрънцето гениалност и окуражаваше моята същина, моята уникалност. Към Бартоломю се отнасяше с истерична сърдечност, която не можеше да излъже никого — „Това момче ще стане най-великият скулптор след Микеланджело“ и тям подобни.

— Знаете ли къде мога да намеря Етиен сега? — попита Лора, видимо нетърпелива за пръв път в нашия разговор. Можех да видя пулса на прелестната й шия.

— Толкова се радвам, че мога веднага да ти дам конкретен отговор. Той е в гробището Пер Лашез, в един от онези отвратителни семейни мавзолеи от деветнайсети век. Семейството му беше много, много по-префърцунено, отколкото подозирахме. При цялата си словоохотливост французите са доста потайни — но предполагам, че това го знаеш. Не си спомням презимето му, но сигурно може да се открие някъде — мисля, че беше Ганиер.

— Какво се случи с него?

— Ужили го пчела. Горкият Етиен беше алергичен много преди това да стане модерно. И, изглежда, е имал лошия късмет да му свърши противоотровата. Или по-скоро се е инжектирал, защото намериха дупчица, но нямаше и помен от противоотрова в кръвта му. Като че ли инжекцията е била изпразнена и напълнена с нещо друго — вода или физиологичен разтвор. Той я носеше със себе си навсякъде. Не бяхме с него, когато умря — беше отишъл до Кю за един ден. Изглежда, е станало за около половин час. Настъпването на смъртта, не отиването до Кю. Етиен казваше, че е много абсурдно да възприемаш нещо толкова безобидно като „жужащата пчеличка“ — можете да си представите как звучеше това с неговия акцент — като потенциално смъртоносно.

— Бяхте ли близки с някой от слугите?

Докато тя говореше, за миг ми се мярна лицето на Митхауг, проснат върху релсите пред връхлитащия влак. Той ме гледаше с такава искрена почуда, че в друга ситуация тя би била комична.

— Не особено. Имахме една ирландска прислужница, за която вече споменах, и един норвежец, който обичаше туршия и падна под влака в метрото — той научи брат ми да прави фигурки от картон, преди всичко, струва ми се, за да му намери занимание, та да може да прекарва повече време с мен. Митхауг приготвяше едно ястие с консервирана сьомга, чиято национална принадлежност е предмет на ожесточен спор между скандинавските страни. Техниката на консервиране на рибата със сол, захар и копър може да се използва и за скумрията например, макар че е важно тя да е прясна, защото естествената й мазнина я разваля бързо и зловонно — това е една от причините скумрията да е единствената храна, която може да се продава в Лондон легално в неделя. Ще ти дам рецептата. Сос от цариградско грозде също върви със скумрия.

— Брат ви идвал ли е някога тук? Той е живял наблизо, нали? В Арл. Вие посещавали ли сте го там? Кога купихте тази къща?

Време беше да погледна часовника си. С крайчеца на окото си виждах, че Хюи е опънал един шезлонг и разтегляйки плата му с приятна липса на шум, се беше заел със задачата да си докара рак на кожата.

— Ще трябва да започна с приготовленията за обяда — да режа зеленчуци и други такива. Можем да си бъбрим, докато работя. Ако това не звучи прекалено подомашному за пробивна млада дама като теб.

Лора направи гримаса на съгласие. Балзак, най-големият и най-злобният от котараците в Сент Йосташ, ни подмина и влезе в кухнята. Денят беше пред нас.

Барбекю

Изгарянето в пожар е може би най-буквалният от всички видове насилствена смърт. Кой от нас, когато мине край някой голям архитектурен паметник или когато зърне през прозореца на партера прекрасно подреден и човечен домашен интериор (нотни листове на пианото, високи библиотеки и приканваща камина), не е чувствал простичкото желание да ги подпали? От всички забавни и поучителни грехове на император Нерон — сгромолясващата се спалня, чрез която се опитал да убие майка си, принуждаването на публиката да слуша калпавото му пеене — именно подпалването на Рим притежава благородните качества на архетипния акт. Колко ли от големите пожари в историята — в Лондон през 1666 г., в Чикаго през 1871 г. — може да са били причинени не от злощастна случайност като някоя преобърната тенджера или забравен чайник, а от истинско преливане на разгорещени животински страсти, намерили израз в пожара?

Именно този фундаментален импулс според мен прави барбекюто толкова популярно. (Етимологията на „барбекю“ е истински лабиринт: думата произлиза от хаитянското „Barbacado“, нещо като висяща решетка, служеща за издигане над земята на легла и пр. Можем да си представим употребата на този инструмент като помощно средство при инквизиции и канибализъм. Маис, хаитянската богиня на живота, от чието име произлиза думата „maize“[1], е единствената друга заемка от единия език в другия, която е променила формата си, без да промени същината си, като гръцки бог, който се дегизира за целите на съблазняването или наказанието.) Не, запалването на огън е дълбоко човешки императив, който все още се ознаменува с мощния буржоазен ритуал с дървените въглища и газта от запалка — пряко свързан с далечното минало на човека, с магическия ритуал на намазването с бои, последвано от лов, огън на открито, угощение на племето с прясно убития мамут; респективно съставянето на лист за покупки, отбиването в супермаркета, запалването на барбекюто и церемониалното мъжко задължение на разчленяването, или по така казано, „транжирането“.

Лично аз предпочитам неподвижното барбекю, най-добре тухлено, с регулиращи се отдушници, откъдето да се вентилира; направил съм си такова приспособление в Сент Йосташ със собствените си сръчни ръце. То се намира от другата страна на кухнята срещу голямото дворче и моя басейн (който гледа към маслиновите горички); малкото дворче пък предлага по-широка панорама лозя и възвишения, които постепенно се издигат.

Тази вечер, след дългия ден, завършил с интервю, започнах да приготвям барбекюто. Пред възхитения поглед на Лора разстлах дървените въглища (продадени ми от местния автомонтьор, развиващ и този доходен бизнес) и хитро мушнах между тях една електрическа запалка, подобна по вид, но психологически твърде различна от бързоварчетата, предназначени да топлят чашите с вода до леглата на тежко болните.

— Не мога да понасям мириса на химикали, който се разнася от тези ужасни зидани пещи — обясних аз натъртено.

— В Лондон нямаме възможност да си правим барбекю. Отчасти не ни се занимава, освен това проблемът е в замърсяването и в гълъбите, и в касетофона на съседите — просто не си заслужава. А и времето не е достатъчно предсказуемо, както и при родителите ми в Дерби — те имат вградено барбекю, което никога не използват. Освен това Хю казва, че от суетенето около барбекюто получава сценична треска.

— Някои от нас нямат такива притеснения — вмъкнах лукаво аз. — Около седем и половина минути, докато се разгори, и после още към четирийсет, преди да започна да готвя. Аперитив? Или пък можем да продължим този ласкателен разпит.

— Преди да прекъснем, ми се ще да попитам за нещо, което ми е странно — защо разговаряме точно сега? Молих ви неведнъж и идвах да ви видя три пъти, но все не намирахте време. Защо точно сега се съгласихте на интервю? Надявам се, че въпросът не ви притеснява.

— Толкова небрежно говорим за мотивите, не мислите ли? Предпочитам да не казвам нищо повече от това. Какво би се случило, ако попиташ Нерон или Калигула, или Тиберий относно мотивите за действията им? Кръжим около себе си като планети около слънцето.

Кратко мълчание. Виждам у моята мила онова, което покерджиите наричат „издайниче“ — физически признак, който подсказва съответното психическо усилие при произнасяне на неистина. Колко трогателно — нейното издайниче е от най-баналните и най-често срещаните: тя свежда очи. И понеже такава е перверзността на любовта, аз намирам това за по-възбуждащо и екзотично от най-вулканичното повдигане на рамене, способно да разтегне вратните й сухожилия.

— Добре, тогава хайде да се върнем на въпроса защо се пренесохте тук.

— Принципите на барбекюто не са сложни — поясних аз. — Това е древно изкуство: всъщност барбекю има и в „Илиада“, когато троянците убиват една овца, която според описанието притежава „сребърна белота“, нарязват я на парченца, набождат ги на шиш и ги изваждат от огъня, щом се опекат добре — процес, в който веднага ще разпознаем приготвянето на шиш кебапа, гордия принос на Турция към бързата кухня на Запада. Пътьом ще отбележа, че историческата Троя се намира в днешна Турция, която е много хубаво и евтино място за почивка, ако възможностите на съпруга ти да печели не отговарят на очакванията. Въглените се подреждат в пирамидка, достатъчно висока, за да се получи около петсантиметрова подложка, когато ги разбъркаме и разстелем; това се прави, когато въглените се покрият със сива пепел. Отнема около четирийсет минути. Нищо по-просто. Въпреки това човек трябва да помни и да уважава различната природа на приготвяните съставки: рибата има нужда от повече грижи, отколкото месото (тя трябва да се полива със сос, докато се пече, и дори да не се слага на пряк огън); пържолите трябва да са оптимално дебели, за да запазят соковете си, без да се овъглят отгоре — на практика това значи някъде между два-три пръста. Пиле на скара, агнешки котлетчета, вегетариански кебап, шишчета, костур. Брат ми обичаше да казва, че готвенето може да те научи да уважаваш разнообразието на материалите, нещо много важно, ако работиш с камък. Бих добавил, че есента или късното лято са най-добрият сезон за барбекю, когато цялото преживяване — пукащият огън, танцуващият дим, самите звезди — носи нотка на елегичност, защото лятото ни напуска, за да се нареди на опашката при другите лета по обратния път към градския живот, действителността, дома и брака. За пръв път слязох тук, когато бях на гости на брат ми, харесах мястото и купих къщата след смъртта на родителите ми.

Сръчно измъкнах нажежената запалка от дъното на купчината разгарящи се въглени.

— Ужасно ли досадно ще ти е да идеш до басейна да извикаш мъжлето си? Време е за аперитив. Можем да си продължим приказката, сигурен съм, че ток няма да има нищо против.

— Добре.

Дали не долових леко раздразнение, задето демонстрирам, че владея ситуацията? Няма значение: време е за шампанско. Докато пъргаво измъквах тапата от бутилката (страхувам се, че точната марка ще трябва да остане моя малка тайна — нали не искаме да се изчерпят запасите и цената да се вдигне?), Хюи дошляпа откъм басейна, наметнал хавлия на раменете си; влажните косми по краката му сами по себе си бяха вторичен полов белег.

— Ще отскоча догоре да се преоблека — каза той, намокрен и в двата смисъла на думата.

— Супер.

Тя се върна от басейна, като носеше просташките слънчеви очила на разсеяния си съпруг. С безмълвна интимност й подадох чаша шампанско. Барбекюто изпускаше приятно смъдящ дим.

— Знаеш ли, аз съм много коварен човек.

— Защо смятате така?

— В лондонския си апартамент имам истинска камина. Въпреки възхищението ми от Закона за чистотата на въздуха, приет през петдесет и шеста година, едно страшно сполучливо законодателно решение, което за жалост забранява използването на въглеродни горива за целите на домашното отопление в столицата, струва ми се, че цивилизованият живот във Великобритания през зимните месеци е невъзможен, ако не прекараш значителна част от вечерите си в компанията на пращящи пънове. Има някои закони, макар и безспорно функционални в обществен смисъл, които човек просто не може да приеме като отнасящи се до него, нали?

— Често се чувствам така по отношение на ограниченията на скоростта.

— Кой беше казал, че максимата на френските интелектуалци била „предимство на левия“? Сигурно съм бил аз. Маслинка с аншоа?

— Ъъъ… не, благодаря.

— Питаше ме защо съм се преместил тук. И двамата знаем, че това е тактичен начин да ме попиташ за смъртта на родителите ми. Фройд отбелязва някъде, че на човек му е невъзможно да се примири с пълната доза случайност, произволност и инцидентност в живота. На младини това ми се струваше утешителна мисъл, макар винаги да съм смятал, че този велик човек е подценявал ролята на злонамереността в човешкия живот. Купих този имот преди петнайсет години, след смъртта на родителите ни: аз бях единствен наследник, а това лесно може да се приеме като достатъчно доказателство, че съм бил техен любимец, въпреки цялото им суетене около брат ми, който по това време изкарваше доста пари от цапаници и камънаци и, така или иначе, можеше да мине и без наследството. Използвах парите отчасти за да поправя къщата ни в Норфък, която, естествено, беше сериозно пострадала от самия инцидент, а с остатъка купих този имот от един белгиец, който се беше пенсионирал тук, но искаше да се върне в родината си, според съседите преди всичко за да накаже жена си, която беше развила алергия към зехтина. Остана ми достатъчно, за да построя басейна, а другото, разсъдливо инвестирано, ми осигурява скромния годишен доход, с който покривам нуждите си.

Инцидентът, при който загинаха родителите ми, стана в селската ни къща, всъщност онази, където ти направи такова приятно (поне за мен) посещение. И двамата отсъстваха за една седмица, баща ми по работа, а майка ми, за да задоволи манията си да пътува. Джон Дън отбелязва някъде, че любовта към знанието е най-неуправляемата от всички човешки страсти. Той не е познавал майка ми, иначе щеше да знае, че неспособността да се свъртиш на едно място може да има същия пагубен ефект. Но да се върнем на въпроса. В свое отсъствие, „необяснимо как и защо“, по думите на следователя, те бяха оставили отворени всички кранчета на газта в кухнята, едно обстоятелство, което само по себе си не би било опасно, ако не беше съвпаднало с обилното изтичане на газ от бойлера, сложен навремето в онази ниша под стълбището, която сега се използва като скромна винарска избичка — може би си спомняш онова превъзходно „Château La Lagune“ от седемдесета година, което донесох оттам по случай гостуването ти. Баща ми беше споменал нещо за изтичане на газ и аз, както казах и при следствието — боя се, че бях „поразстроен“, но следователят беше толкова любезен, а знаеш, че те са известни с грубостта си, — аз бях извикал водопроводчика (мистър Пъркс, който също даде показания), но бях поръчал да дойде през следващата седмица, когато родителите ми щяха да са у дома, без да преценя неотложността на ситуацията, тъй като имах няколко спешни ангажимента в столицата. Аз самият имах ключ и свободен достъп до къщата и макар че бях заминал един ден преди мама и татко, бих могъл да се върна по всяко време и да срещна същата съдба. „В известен смисъл вие имате голям късмет“, каза по-късно следователят. Ох, ето че пак се разстроих. Значи баща ми отключил и като последна брънка в тази растяща верига злощастни обстоятелства, всяко от които е необходимо, но недостатъчно за финалната катастрофа, влязъл в коридора, където първата крушка явно е била изгоряла, и после, майка ми както винаги била зад него, отишъл да светне лампата в коридора до бойлера, точно при най-високата концентрация на газ. За нещастие ключът излязъл развален, пуснал искра и — най-общо казано — „буууууум!“.

— Колко ужасно.

— Да. Според мен с право мога да твърдя, че съм запокитено от бурята сираче. Мисля, че Бартоломю също беше разстроен, макар че, разбира се, той винаги си е бил доста жизнерадостен. Много ми помогна при ремонта на къщата, препоръчваше ми по-евтини материали и тъй нататък. Това беше добър повод да се отърва от сламения покрив, който, както знаят всички жители на Норфък, прави застраховката на дома непосилно скъпа. А, ето щастливият младоженец напусна покоите си.

Мудният Хюи всъщност се беше дотътрил долу по време на последните три-четири изречения. Налях му с изящен жест чаша шампанско и махнах небрежно към един от плетените столове (които при хубаво време пребиваваха навън).

— Страхотно местенце! Откога го имате? — попита деликатният Хюи.

За миг погледът ми срещна погледа на Лора, с която се мъчехме да потиснем еднаквите си усмивки.

— Смъртта на родителите ми не е тема, която бих искал да обсъждам ежедневно, а още по-малко по два пъти дневно. Лора, още малко шампанско?

— Сигурна съм, че Хю не е искал да ви разстрои, мистър Уинът.

— Напротив, аз…

— Лора, не мога да си спомня дали ти казах за един от неосъществените си проекти. Това беше, преди да стигна до заключението, за което говорихме в Норфък — за това, че незавършената творба превъзхожда завършената (защото ни навежда на повече мисли, събужда повече образи, по-автентично отразява тъканта на преживяваното през този век), като оттам логически стигнахме до заключението, че неосъществената или най-добре незапочнатата творба трябва да е още по-съвършена. „Аз съм прероден/ в отсъствие, тъма и смърт; неща, които не съществуват.“ Джон Дън очевидно не е разбрал собствения си намек, както често се случва с творците. Та имам предвид един проект за роман, който да започне по обикновения начин, с обичайното отегчително изграждане на атмосферата и въвеждане на героите, само че постепенно идентичността на героите ще се изплъзва и ще се размива, както и географското положение. Човечецът, който отначало е бил почтен иконом, страдащ от тайни кошмари, ще се превърне в най-големия син на собственика на имението, който носи бакенбарди и се гордее с колекцията си от хавайски ризи и с факта, че е вкарал ягуара си в басейна, при което баща му попитал: „Удави ли се горкият звяр?“ Маниерното описание на селския празник, традиционното състезание за най-интересна премяна, гигантските тиквички и вниманието на викария носят характерните белези на финландско празненство по случай най-дългия ден в годината, когато на децата се разрешава да стоят будни цяла нощ и объркани бухали летят в неизменния полумрак, но то впоследствие се превръща в спонтанна фиеста по улиците на английско крайбрежно градче, а после безпрецедентното падане на тежък и обилен сняг превръща картината в платно на холандски художник, а гражданите се щурат между палмите и заскрежените си коли из внезапно лишените от автомобилен трафик тихи и спокойни улици. Стилът на описание на героите също ще се промени: селският доктор, един уморен, уважаван човек, който вече не е сигурен нито в предимствата на своята професия, нито в онова, което винаги се е страхувал, че ще открие под нея — по-точно казано, чувството си за призвание: един образ, описан триизмерно, в пълнота, психологически, с разбиране и дълбочина, бавно ще се промени, ще стане скован и карикатурен, фигура, позната ни от хилядите разкази за „менопаузата при мъжете“ и „кризата на средната възраст“, като едновременно с това репликите му ще загрубеят, ще станат все по-изкуствени, говорът му ще се превърне в низ от лозунги, поучения, афоризми и клишета, а лекарската му практика най-необяснимо и внезапно ще се пренесе от Съфък в центъра на Кардиф. В същото време селският млекар, обикновен коцкар от най-разпространения тип, ще развие благодарение на случаен прочит на някакво порнографско списание интерес към тантристките сексуални техники и оттам дълбоко съпричастие към всички аспекти на източната мъдрост и постепенно ще започне да изучава истинския будизъм, ще се запленява все повече от магическите практики в Тибет, а през това време точността и старанието му като млекар ще го направят легендарен в цялата гилдия. И така нататък. Само стилът на книгата ще остане непроменен, енергичен, силен, неговата стабилност ще служи като основа за хаоса и нетрайността на всичко друго в романа — макар че вече няма да е ясно дали това е роман, тъй като основните механизми на сюжетно развитие, изненада, изграждане като цяло ще изглеждат забравени. Отначало ефектът ще е лековат, комично разнороден и хитроумно извъртян, но после ще се усили; постепенно, докато стабилността на сюжета и на героите се разпада и всяка сигурност се разколебава, текстът ще стане по-стряскащ, скритото течение на емоциите и на безпокойството ще се усети по-силно и в същото време по-нечисто, докато накрая отвратените читатели, които не могат да разберат какво става нито с тях, нито с фабулата, но не могат и да спрат да четат, ще гледат целокупното метастазиране на героите един в друг, разпадането на самата идея за сюжет, за структура, за развитие, за Аза, така че, когато най-сетне оставят книгата, ще знаят само, че са били главни действащи лица в един дълбок и бурен кошмар, чието единствено предназначение е тяхното неизлечимо смущение.

В разговора настъпи пауза, която беше подчертана от цвъртенето на жътварите. Сега ни осветяваха само огънят и звездите. Племенникът на селския автомонтьор, в отпуск от казармата, караше отвратително шумния си мотор по пътя между Горд и Кавайон. Една капка от соса на костура падна върху белите въглени. Можех да чуя недотам недоловимото звънтене на мехурчетата в кристалните ни чаши шампанско.

— Е, това е вече много приятно — казах аз.

[1] Царевица. — Б.пр. ↑

Омлет

Любимата ми част от деня в Прованс е ранното утро. Усещането за лекото раздвижване във въздуха — едва доловим полъх преди истинския бриз — и росата по растенията около кухнята, дворчето и басейна, както и кристалното лазурно небе, което тъй често съпътства зората, неизменно повдигат настроението ми.

Онази сутрин се промъкнах долу в забележителния час шест без пет. Кухнята излъчваше някаква всепроникваща свежест (пропуснах да ви кажа, че е застлана с каменни плочи, чиято хладина босите ми стъпала усещат през цялата година). Сложих чайника и запрелиствах омазненото преиздание с меки корици на „Провансалската кухня“ на Рьобул (1895). Когато чайникът завря и беше прелюбезно отстранен от котлона, преди да се е разпищял, аз си направих цяла кана чай „Туайнингс“, която налях в големия си термос. После се отправих към вратата, като спрях само за секунда да грабна един портокал и една праскова от купата с плодове; всички тези приготовления бяха придобили приятната сериозност на истински ритуал поради факта, че се повтаряха всяка сутрин, когато тръгвах за гъби през късното лято или есента.

Колата — този път собствената ми кола, един икономичен фолксваген, който стои в Сент Йосташ през цялата година, а не някоя от колите под наем, последната от които върнах в Авиньон — беше паркирана на стотина метра от спалнята на младоженците, колкото да не се чува. Запали веднага и аз потеглих по черния път към главното шосе, преди да отпраша към хълмовете на Люберон. На седалката до мен беше плетената ми кошница, лупата ми в стил Шерлок Холмс (рядко използвана) и моят екземпляр на „Гъбите в нашата страна“ на Анри Романйези (също неизползван, макар че в къщата държа и шестте тома на „Гъбите в северните и централните райони“ на Андре Маршан).

В следващите редове будният читател ще забележи известна потайност по отношение на географските подробности. Простете ми, но ние, аматьорите миколози, особено аматьорите миколози с кулинарни наклонности, ревниво пазим любимите си местенца — многообещаваща брезова горичка, където се въдят червенушки, крайпътен треволяк, пълен с челядинки, по-нататък коприва, сред която се крият страхотни екземпляри Langermania gigantea, или, с други думи, гигантска пърхутка, а някъде и поле с обилна кравешка тор, полезна за растежа на гадната на вкус, но модна в момента халюциногенна гъба Psilocybe semilanceata, находчиво наречена „шапчицата на свободата“. (Това между другото не е, както понякога се смята, гъбата, използвана от прочутите шамани на племето корик в далечен Сибир, „Amanita muscaria“ или червена мухоморка, която се приема с еленова или дори човешка урина, най-често рисувана като пънче с червена шапчица на бели точки — удобно столче за кратка почивка на някой елф или някоя фея. Шаманите наричат тази гъба „упаг“ по името на една порода магически същества, които живеят в гъбите, за да ни предават тайни от царството на духовете.) Ние, гъбарите, сме потаен и предпазлив народ и само по силата на навика ви доверявам, че търсенето ми започна в едно местенце някъде в Южна Франция. Като доказателство за необходимостта от предпазливост първата срещната кола принадлежеше на мосю Робер, директора на местното училище, прочут любител на гъбите, който ми довери личната си страст към червенушката при една наша среща на пазара в Кавайон. Неговата бримка се беше отправила, предизвикателно и любопитно, в обратна на моята посока. Докато колите ни се разминаваха, аз и учителят вдигнахме ръце в предпазлив братски поздрав.

Удивително е колко различни са тези излети в Прованс и Норфък. Отчасти това се дължи на облеклото: навлеченото ми с дебели дрехи и похлупено с плетена шапка източноанглийско „аз“ едва ли би минало за роднина на моето издокарано в ленена риза южнофренско алтер его. В Англия аз съм чудак, който изпълнява странен ритуал на доброволно самозастрашаване; във Франция съм един интелигентен и нормален човек на живота, който рационално максимизира използването на земните ресурси и собственото си удоволствие, като при това спестява няколко франка. Въздухът в Прованс (когато не духа мистралът, разбира се, защото той прави и практиката, и самата мисъл за гъбарство невъзможна) носи аромата на диви билки и пустеещи земи; в Норфък, в определени дни, преди да навляза в дълбоката английска тишина на горите, си въобразявам, че мога да усетя едва доловимия дъх на морето. Моля да си представите тук един абзац, който сравнява гъбарските практики из цяла Европа, с много нови метафори и интересни факти.

Паркирах колата в една отбивка, одобрена от правителството като място за пикник на десетина километра от дома ми — хълмиста местност (но не прекалено хълмиста). Като грабнах кошницата и ножа и оставих другата част от екипировката си — тъй като тръгвах да търся нещо конкретно, а не просто на изследователска експедиция: по-скоро като капитан Блай[1], отколкото като капитан Кук, — се отправих смело нагоре, а дъхът ми дори не се виждаше, както щеше да стане през следващите няколко седмици (и както видимо щеше да се кълби, ако бях отишъл на подобна експедиция в Норфък). Тясната пътечка се извиваше нагоре по скалите между рядката иглолистна растителност в посока към една горичка от средиземноморски дъбове и брези, която не се виждаше от пътя. Към края на годината това ставаше любимо място за лов, особено за масово трепане на ония пойни птички, които после са разочароващо незасищащи. Сега обаче местенцето беше на мое разположение. В далечината можех да видя малкото градче.

Вървях около двайсет минути. Гъбарството е приемлива смесица от активност и съзерцание: от една страна, свежият въздух, обещанието на ранния час, разходката, внезапното навеждане и прегърбване; от друга, интелектуалното усилие на идентифицирането и онова, което военните стратези наричат „завладяване на целта“, използвайки един от онези евфемизми, които звучат по-кръвожадно от конкретното описание на действието. Атмосферата е описана с фалшива веселост от Толстой в „Ана Каренина“: всъщност тя включва напрегнатото съсредоточаване върху собственото ти изпълнение, твърдата решимост да се върнеш или с гъбата си, или върху нея, безмълвна, свободно рееща се смесица от скука и безпокойство, позната на ловците и психоаналитиците. Толкова много навеждане може да ти причини световъртеж, когато накрая вдигнеш очи и си спомниш къде си и кой си. По силата на иронията този път веднага попаднах на голямо количество червенушки под първите две дървета, които проверих — мосю Робер би бил много щастлив, ако беше намерил нещо, сравнимо с това. Изпитах една от насладите на гъбарството — кратко, безмълвно, възторжено злорадство. Някой друг ден, когато дойда с друга цел, ще съм щастлив да видя мисията си завършена толкова бързо (дори бих споделил част от набраното с Пиер и Жан-Люк). Не и днес обаче. Продължих. На края на печурките намерих малко находище на отровна сливовка, смъртоносната двойничка на обикновената сливовка, известна като великата отровителка на Златния бряг — един екземпляр, който не се среща особено често в Обединеното кралство. Продължих да упорствам. Попаднах на онова, което търсех, горе-долу където смятах, че ще го намеря.

— Ей, ей, поспаланковци! — провикнах се аз на младоженците, слизащи по стълбите със сънени физиономии. — Знаете ли кое време е?

Гъргорещите водосточни тръби и проскърцванията зад кулисите вече бяха възвестили тази очаквана възможност — събуждането на Хюи. Казах това тъкмо когато чайникът завираше. Дали си въобразявах, или Хюи наистина беше успял да напълнее през нощта? Лора беше с бяла фланелка, клин на бели и черни карета и кафяви пантофки; целият тоалет създаваше смътно близкоизточен ефект.

— Десет и седемнайсет минути — отвърна наперено тя. — Вие сте виновен, защото снощи така ни натъпкахте и напоихте, че няма какво да мърморите. Това кафе от сега ли е? Да? Господи, мисля, че съм умряла и съм се преселила в рая.

— Аз лично предпочитам чай рано сутрин. Намирам, че ефектът на кафето върху нервите ми е прекалено силно изразен, когато го пия на празен стомах. Балзак, както знаете, разстроил фатално здравето си, като пиел четирийсет-петдесет чаши дневно, и то буквално отровно силно черно кафе. Сигурно ще възразите, че Хазлит пък си е развалил стомаха, като прекалил със зеления китайски чай. Няма да ви опонирам. Джеймс Джойс пък си докарал язва, защото пиел едно швейцарско бяло вино, без да подозира, че съдържа малки количества сяра.

— Леглата бяха много удобни — вметна литературният дилетант Хюи. Усмихнах се снизходително и натиснах буталото на каничката-термос.

— Заповядайте на масата и се чувствайте като у дома си. Аз станах рано-рано и набрах малко гъби, с които ще приготвя чудесен омлет за двама ви, а след това Лора и аз ще можем да си побъбрим, защото съм сигурен, че има още някои неща, които ти би искала да знаеш, и после можете да потегляте. Към Арл, нали така?

— Както знаете, в тази стара къща са останали купища вещи на брат ви, включително цяла серия скици, съхранявани на тавана, които имам разрешение да видя, но се страхувам, че имаме по-непосредствен проблем, а именно невъзможността да опитаме вашия омлет, защото Хюи не яде яйца.

Неволно хлъцнах от удивление.

— Но… но… но това е невъзможно. Всички обичат яйца. Как така няма да… Та те са безвредни! Класическата френска кухня е немислима без яйцата. Всички истински европейци ги консумират. Познанията ни за холестерола са толкова повърхностни. Тъй наречената диетология се гради на преувеличения и инсинуации…

— Съжалявам, но това няма нищо общо с диетите — защити се Хюи с вбесяващата, самодоволна, престорена плахост, с която хората си признават алергиите и фобиите. — Получавам мигрена.

— Голяма работа! В края на краищата, както е известно, мигрената е първа братовчедка, по-млада родственица на епилепсията, която е играла толкова важна роля в артистичните и политическите кръгове от самото начало на известната нам история — Юлий Цезар, Достоевски… списъкът е дълъг. Хюи, драги мой, направо ти завиждам. Да поемеш доброволно това бреме, да ядеш яйца с пълното съзнание за света на виденията, пред който се изправяш, да изпиташ доброволно транса на шамана, нахлуването на божествената природа, осъзнаването на безкрайното, да предприемеш едно приключение, което… Какво ще кажеш за гъби с препечена филийка?

— Може.

— Макар че много ще изпуснеш, mon cher — казах аз, съвземайки се постепенно и набирайки скорост като моторизиран полицай след рязко удряне на спирачки по време на демонстрация. Заех се с печката. — Двойното вълшебство на химията на яйцата е в основата на значителна част от европейското гастрономическо изкуство. Всички познаваме максимата на Ескофие: Какво представлява класическата френска кухня? Краве масло, краве масло, и още веднъж краве масло. Тук можем да добавим: а също и яйца. Следват и самите ястия с яйца: яйца на очи, яйца в масло, бъркани яйца, забулени яйца, на фурна и различните интерпретации и национални разновидности на омлета: frittata, tortilla, като и двете според мен са твърде сухи и приличат на гума, датският яйчен кекс, яйчният foo yong, класическата piperade на баските, както и същинският френски омлет, който брат ми толкова обичаше — това беше всъщност последното нещо, което ядохме заедно.

Лора: Разкажете ми за това. Хю няма да има нищо против.

Намалих малко газта на котлона.

— Есента в Норфък може да навява безкрайна меланхолия и самота. Жизнените сокове на годината пресъхват, листата увяхват, духът пада като барометър при лошо време. И тъй нататък. Засякохме се в къщата за един ден и една нощ — нещо, което не ни се случваше често, после ма сутринта аз приготвих закуска, същото, което ще хапнете тази сутрин (и между другото измих чиниите, понеже Бартоломю не беше кой знае какъв чистник), после потеглих към Лондон, а на следващия ден дойдох в тази къща. Бях тук, когато той умря, и, разбира се, тъй като нямам телефон, узнах за смъртта му от телеграмата, изпратена ми от предпоследната му съпруга. Заповядайте — нарочно не сложих много сол, но изобщо няма да се обидя, ако искате да си го досолите, тъй като аз съм признат любител на безсолното; макар че, разбира се, колкото повече се поти човек, толкова повече сол му е необходима, както Хюи несъмнено е забелязал. Нека поръсим малко чер пипер на препечената филийка на мъжа ти, та да се убие вкусът на брашно. Ще забележиш, че в средата на омлета жълтъците са стегнати, но не втвърдени. Номерът е да не се прекалява с плънката — допълнителните съставки не бива да надвишават една супена лъжица. Възможни са аналогии с другите изкуства, ако за момент си позволим да използваме връзката между форма и съдържание. Маслото се разтапя на силен огън и се изчаква пяната да се слегне. Тиганът е нагорещен, а плънката се добавя, когато яйчният разтвор в центъра започне да се втвърдява. Яжте, яжте.

На езика на гъбарството зелената мухоморка (Amanita phalloides) е средно разпространен вид — нито много често срещана, нито много рядка. Отблизо има амонячен, сладък, малко нездрав мирис, а вкусът й се описва като приятен, мек, напомнящ за ядки, по-близък до този на порцелановата копринка (Coprinus comatus) отколкото на пачия крак (Cantharellus cibarius). Начинаещите гъбари трябва да обърнат специално внимание на подлъгващия хубав вкус, защото огромното мнозинство отровни гъби издават токсичността си с отвратителния си мирис. Така че приятният вкус на Amanita phalloides е истинска шега от страна на природата, защото тази гъба е страшно отровна — всъщност най-отровната в света, и напълно заслужава прозвището си „пакостница“. (Макар че измежду имената на отровните гъби лично аз най-много харесвам една близка роднина на А. phalloides — Amanita viposa или „Ангелът на разрушението“). А. phalloides убива повече народ в континентална Европа, отколкото във Великобритания, а немците имат особено висок процент смъртност — макар че патриотично настроените трябва да знаят, че първите успешно излекувани жертви на пълно отравяне със зелена мухоморка са една двойка британци, които яли A. phalloides на остров Гернси през 1973 г., но били спасени чрез импровизирано приспособление за филтриране на кръвта, измислено от някакъв лекар в клиниката на Кингс Колидж. Традиционното френско лечение, или може би трябва да сложим „лечение“ в кавички, срещу отравяне с „пакостницата“ представлява поглъщане на големи количества сурови смлени заешки мозъци. Тази народна традиция се основава на факта, че зайците не се влияят от отровата на тази гъба.

A. phalloides, пакостливата зелена мухоморка, обича широколистните гори и има изявени предпочитания към дъба. Не притежава някакви забележителни външни характеристики, макар че в същото време не прилича на никоя ядлива гъба, така че няма опасност да бъде откъсната и изядена по погрешка. (Най-близкият й двойник, Amanita citrina или лъжливата мухоморка, макар че, технически погледнато, става за ядене, по очевидни съображения няма бог знае какви кулинарни почитатели.) Гуглата с диаметър между шест и дванайсет сантиметра е звънчевидна и оцветена в не особено приятен сиво-зеленикав нюанс. Бялото пънче е високо между осем и петнайсет сантиметра, с пръстен в горната част, а долу удебелено, обхванато от разкъсано калъфче. Сезонът на този вид отровна гъба — понеже разграничението между гъба и отровна гъба няма кой знае каква стойност за мен, използвам тази дума само като пример за онова, което Фаулър саркастично нарича „елегантна вариация“ — е от юли до ноември. В Англия A. phalloides, както и много други неща, се среща все по-рядко колкото по на север отивате.

Най-известната жертва на зелената мухоморка е император Клавдий. Той се изкушил да похапне гъба, която взел за Amanita caesarea (Цезаровата гъба или булката, великолепна на вкус издънка на иначе доста опасния род Amanita (още една чудесна шега на природата: срамежливата невеста в една разбойническа фамилия). Но гозбата от Amanita caesarea на Клавдий била подправена, почти несъмнено от жена му Агрипина, с малко от пакостливата й братовчедка — един член на императорското семейство го отровил с член на семейството на гъбата, която смятал, че яде. „Той изпадна в кома, но повърна цялото съдържание на препълнения си стомах, след което беше отровен повторно“ — пише Светоний, който проявява простима неосведоменост спрямо симптомите на отравянето със зелена мухоморка. Всъщност в началния стадий на това отравяне винаги има затихване на болките и привидно възстановяване — жертвите се изписват от болницата, защото дават вид на оздравели, но няколко дни по-късно умират у дома си. Типичната последователност е период на усилено повръщане, диария и стомашни спазми, придружени от други симптоми като явно безпокойство, потене и треперене, които започват между шест и осем часа след въпросното ядене и продължават до четирийсет и осем часа. Докато се проявят симптомите, по-голямата част от пораженията, които A. phalloides нанася на тъканите, вече са факт. В процеса участват две основни токсични вещества: една от особеностите на отравянето с гъби, която изключително много затруднява поставянето на правилна диагноза (преди аутопсията, при която нещата стават далеч по-прости) е, че токсините се групират и прегрупират с другите химически вещества в тялото и често правят идентификацията невъзможна. Разбира се, в случая A. phalloides така или иначе противоотрова няма. Двете нейни съставки са амотоксините и фалотоксините, като, изглежда, първите са далеч по-опасни — вторите обикновено се разрушават при готвенето или храносмилането. Основната отрова е алфа-амотоксинът, който действа върху рибонуклеиновата киселина в клетките на черния дроб и блокира синтеза на протеини в тях, с което ги унищожава; тогава бета-амотоксинът атакува тубулите на бъбреците, преди отново да се влее в кръвоносната система (вместо да бъде изхвърлен с урината, което би трябвало да се случи) и процесът се повтаря; с други думи, тялото е принудено да стане съучастник в дългия процес на самоотравяне. Затова видимите симптоми са един период на остро стомашно неразположение, както вече споменах, привидно възстановяване и после внезапен колапс и смърт. Причината за смъртта почти винаги се изяснява по време на аутопсията; все пак не всяка отрова причинява такава тотална чернодробна катастрофа. Една-единствена гъба може да убие здрав възрастен човек и понеже точният процент на смъртност е труден за изчисляване, а информацията за дозите е неизбежно оскъдна, приблизителната вероятност за фатален край при отравяне с А. phalloides е доста над деветдесет процента.

— Върнахте ли се за следствието? — попита Лора.

— Следователят беше същият като при смъртта на родителите ми. Благодари ми, че съм дошъл толкова отдалече — долетях от Марсилия, което, да си призная, не е любимото ми летище. По всичко личеше, че Бартоломю се е отровил неволно: онзи понеделник, когато заминавах, той се беше оплакал от стомашно неразположение. Отишъл на лекар във вторник сутринта, а после взел, че отведнъж се гътнал в петък.

— Той често ли ходеше за гъби? Познаваше ли ги?

— Вината е моя. Аз съм много по-опитен гъбар от него и никога не бих набрал такава гъба по погрешка.

— Беше много вкусно — каза бързо лапащият Хюи, използвайки едно определение, което аз, както сигурно сте забелязали, никога не съм си позволил през всичките тези гастро-историко-психо-автобиографично-антропологично-философски умотворения.

— Благодаря. Вземете си кроасани и конфитюр. Шофирането може да бъде уморително, тъй като склоновете на Люберон са ветровити и понякога там се разразяват страховити бури, потопи, такива неща.

Лора беше изяла две трети от омлета си и вече поприключваше. Тя хвърли на мъжа си съпружески поглед, който отчетливо казваше: „Върви да опаковаш багажа, дебеланко.“ Хюи стана и избърса трохите от устните си с една от ленените ми салфетки, като промърмори някакви извинения и благодарности, преди да се помъкне нагоре.

— Докъде бяхме стигнали? До последния разговор с брат ви.

— Има един стих от Джон Дън, за който често си мисля, Лора, когато си спомням за първата ни среща: „За нашия пръв странен и фатален разговор“. В една от елегиите е. Та значи: последният ми разговор с Бартоломю. Обсъждахме разликата между двете най-важни фигури в културата на съвременния свят, творецът и убиецът. Аз казах, че един от импулсите, които стоят зад изкуството като цяло, е желанието да оставиш трайна следа в света, да оставиш нещо от себе си. Стенописите на Сикстинската капела казват много неща, но едно от тях е простичкото изречение „Микеланджело беше тук.“ Това е една от основните функции на изкуството, присъща както на младежа, който дълбае инициалите си на някоя пейка в парка, така и на Хенри Мур с неговите ужасни камънаци, разпръснати къде ли не, или на Леонардо, или който и да било — макар че, след като стана въпрос за него, Леонардо е могъл да прояви повече желание да остави нещо трайно след себе си, но той си е губил времето да рисува фрески по нетрайни повърхности и да измисля непостроими летателни апарати. И все пак, желанието на художника да остави спомен за себе си е също тъй лесно разбираемо както действията на кучето, което препикава някое дърво. Убиецът обаче е по-добре адаптиран към реалността и към естетиката на съвременния свят, защото вместо да остави зад себе си присъствие под формата на завършена творба, все едно дали на картина, книга или замацан подпис — убиецът оставя след себе си нещо също толкова завършено и също толкова съвършено: отсъствието. Където е имало някой, вече няма никой. Какво по-безспорно доказателство, че си живял, от това да си отнел един човешки живот и да си го заменил с нищото, с няколко избледняващи спомена? Да вземеш камък, да го хвърлиш във водата, и то така, че да не се образува нито една вълничка — не е ли това по-голямо постижение от всичко направено, да кажем, от брат ми?

После обясних, че зад цялата безкористност на твореца, зад създаването на абстрактния и надличностен артефакт, лежи бруталната решимост да се изтъкне Азът. Ако първото желание на твореца е да остави нещо след себе си, то второто е просто да обеме повече пространство — да спечели допълнителна порция от вниманието на света. Това по принцип се нарича „его“, но тази дума е твърде бледа, за да изрази бясното, мегаломанско желание, алчността, човешкото малоумие, което се крие зад всичко от пъстрите хартиени изрезки на Матис до яйцата на Фаберже. Хитлер е неуспял художник, Мао неуспял поет — едни и същи стремления стоят както зад ранните, така и зад късните им занимания; но ние сме толкова свикнали с това скучно заключение, че не успяваме да видим истинския му смисъл, а именно че не мегаломанът е неуспял творец, а творецът е плах мегаломан, който се впуска в по-достъпната сфера на фантазията, за да избегне непрощаващата арена на истинския живот — Кандински като неуспял Сталин, Клее като дефектна Барби. Защо хората не вземат Бакунин по-насериозно? Разрушението наистина е също толкова велика страст колкото и съзиданието, и освен това е също толкова творческо — също толкова пророческо и също толкова себеизтъкващо. Творецът е мидата, но убиецът е бисерът.

После казах онова, което всички творци знаят, а именно, че онова, което дават на своето творение и на света, никога няма да срещне подобаващ отзвук от света. Скритият, самотен, чудовищен труд на съзиданието кара твореца да чувства, че е заслужил вниманието на вселената, че е заслужил любовта й. Но светът не проявява интерес — той е твърде зает със себе си, за да благоволи да отправи повече от един любопитен или одобрителен поглед. Обожание от страна на група почитатели тук, дарение от някой меценат там — тези неща никога нямат очаквания ефект, никога не задоволяват потребностите на твореца, които изискват простичко, всеобщо, безпрекословно възхищение. Творецът казва на вселената: всичко, което искам, е безкрайна любов — какво толкова лошо има в това? А вселената дори не си дава труда да отговори. Вселената е фотосинтеза, облаци междузвезден прах, разписания на автобуси, бунтове в затвори, формули и метеорологични прогнози. Нито един творец в цялата световна история не се е чувствал достатъчно възнаграден за усилията си. Краен резултат: гняв, разочарование, горчивина. Кой е построил селската къща в стихотворението на Йейтс? „Огорчени, груби мъже“. Точно така. И кой изразява, кой въплъщава тази горчивина по-добре, творецът или убиецът? Да зададеш този въпрос, значи да му отговориш.

И още една истина без отговор: кой би могъл да отрече, че убийството е определящият акт на нашия век, така както дефинициите на други векове биха могли да бъдат молитвата или просията? Кой може с ръка на сърцето да каже, че отличителният жест на двайсетия век не е актът на убийството на един човек от друг? Петдесет милиона жертви само във Втората световна война, да не говорим за Първата и за всички останали, граждански и между отделни държави, за изкуствено предизвикания масов глад, за убийствата на съпрузи, убийства на непознати, кървави отмъщения, расистки убийства, убийствата, които непрекъснато извършваме, убийството, което извършваме, докато седим тук, с нашето безразличие към убитите. Мога да продължа. Всяко убийство съдържа в себе си всички останали; всеки отделен акт на отнемане на нечий живот е и микрокосмосът на нашия век, и още една смърт, която се прибавя към общата сметка. Кое произведение на изкуството би могло да се съревновава с това, да кореспондира и въобще да посмее да съществува пред лицето на всичко това?

И после трябва да си дадем сметка за простата естественост на убийството и за неестествеността на изкуството. Картини, музика, книги — те са толкова случайни, толкова свръхусложнени, толкова пълни с измислици и неистини, в сравнение с простото човешко желание да отнемеш живота на някого, защото не искаш той да съществува повече. В световната история има отделни проблясъци на осъзнаване на този факт. По време на война например естествеността на убийството е подхранвана, окуражавана, хвалена, култивирана — разбирана. Но има и други проблясъци. Според Наполеоновия кодекс убийството на досадната брачна половинка, когато мистралът е духал повече от седем дни, не се смята за углавно престъпление. Това говори за едно толкова вълнуващо схващане, че убийството на съпрузи може да бъде ако и не чак простимо, то поне разбираемо, предвидено, обяснимо, споделено — с други думи, това значи да разбереш, че убийството на съпруга е в известен смисъл естествено. Както казва Конфуций, при някои обстоятелства убийството може да бъде простено, но неблагоразумието — никога. А какво може да бъде по-разумно от това да си позволиш да се вслушаш в собствените си импулси? Кое действие е по-изконно човешко от убийството? Безспорно не кълченето и напъването на самопровъзгласилите се жреци на изкуството, чиито домогвания към вечност, обективност и съзидание са в основата си един вид отрицание на всеобщата ни човешка същност. В Рим на Цезарите, където на човешката природа било позволено да процъфтява и да се себеизразява без ограничения, убийствата били повсеместни — Октавиан Август бил отровен от Ливия, която убила и племенника си Германик, сестрите си и всички по пътя си; същото правел и Тиберий; Калигула насилвал и убивал на воля; Клавдий бил отровен от жена си Агрипина. Това са реалностите на човешката природа.

Освен това в нашата култура границата между действие и мисъл е абсурдно преувеличена. Христос е бил прав: ако погледнеш някоя жена с похотливи очи, значи си извършил прелюбодеяние. Ако таиш убийство в сърцето си, значи си го извършил; всеки, който някога е изпитвал желание да убива, е близко, ужасно близко до самото действие; между акта и идеята стои само тънкостта на цигарената хартия — а може би, след като науката ни учи, че преживяното в сънищата е също толкова „реално“ за мозъчните клетки, както и станалото наяве, може би всеки, който някога е мислил за убийство, всъщност го е извършил. Такова е схващането на всеки тираничен режим, където хората биват убивани не само когато заговорничат срещу управляващите, а и когато мислят за заговор или изглежда, че може да помислят. Всички тирани знаят, че трябва да потушат не само съпротивата, но и самата идея за съпротива; дори възможността за такава идея. Да убият надеждата и образа на надеждата. Никое произведение на изкуството не навлиза толкова дълбоко в човешкото сърце. И освен това всеки убива родителите си. Този факт е толкова очевиден, че никой не иска да го признае. Ние ги надживяваме, надминаваме ги, убиваме ги просто със своето щастие. Ако не ги убием, значи те са ни убили. Ето, казах аз на Бартоломю, това достатъчно оправдание ли е?

Хюи стоеше на вратата на кухнята не знам откога, с познатите ми младоженски куфари в пълните си зачервени ръце. Държеше ги над земята, сякаш ако ги пуснеше, щеше да предизвика експлозия. Той каза важно:

— Трябва да тръгваме, скъпа.

— И какво каза брат ви? — попита Лора.

— Той каза: „Оправдание за какво?“

Впуснахме се в баналния ритуал по изпращането. Намирам, че сбогуванията и разделите никога не постигат драматичността, която обещават. Хората, струва ми се, имат склонност да изпитват погрешно количество емоции, или направо погрешни емоции, така че животът е безкраен процес на преливане на някаква течност от един в друг калпав съд, с неподходящ цвят, неподходяща форма и неподходящ размер. От всички човешки таланти най-широко разпространена е способността да се съвместяват несъвместимите неща. На погребението на брат ми силният норфъкски вятър непрестанно довяваше откъси от футболни коментари откъм градината на сградата, в която някога живееше викарият; после викарият се премести в един апартамент в пазарното ни градче и в бившата му къща се нанесоха един запален по голфа адвокат от Норич и двамата му непълнолетни синове, почти престъпници. Докато стоях до гроба (известността на брат ми беше задължила или подкупила викария да разреши той да бъде спуснат в ковчег в гробището, което официално беше „пълно“ и където се допускаше заравянето само на пепел, така че това погребение предизвика доста разногласия и добрата здравословна норфъкска неприязън), издокаран в току-що закупения черен костюм (покупката беше съзнателно предизвикателство към съвета на Торо да се пазим от всяко начинание, което изисква нови дрехи — напротив, човек трябва с всички сили да търси подобни начинания!), и се готвех да хвърля една-единствена черна орхидея върху ковчега на Бартоломю, а разни подлизурковци, апаратчици, журналисти и бивши съпруги чакаха зад мен за привилегията да хвърлят своята шепа пръст, докато стоях там, футболните коментари достигнаха нови висоти на мъжката истерия, кулминационната точка на въодушевената имбецилност, когато „Районите“ си върнаха на „Тъпаците“ за миналогодишната загуба, и цветето, поръчано два дни предварително, падна от изрядно поддържаните ми пръсти.

Сбогуването ми с Лора и Хюи не се изкачи/спусна до такива висоти/дълбини, но беше още по-английски незадоволително. Хюи натъпка чантите в тенекиения фиат под наем, докато аз и Лора стояхме един пред друг, като че ли си отправяхме официална покана за танц. Да се докоснем или да не се докоснем. Хюи се върна и здраво разтърси ръката ми — хватката му беше предсказуемо енергична, — а после тактично се оттегли и се намести на седалката до шофьора. Лора и аз се приближихме един към друг едновременно, с една и съща смесица от предпазливост, победена от нетърпението, така че носовете ни едва не се докоснаха; разменихме си целувка, която в най-вътрешната си част едва-едва включваше устните ни; нейните бяха неочаквано сухи.

— Толкова ви благодаря — каза тя.

— Недей да ми благодариш.

После тя влезе в колата и се зае да намества седалката и огледалото, преди да си сложи колана с едно отривисто движение. Запали мотора и свали стъклото на прозореца.

— Още веднъж благодаря.

Не казах нищо, а само вдигнах ръка за благословия и помахах; задържах ръката си така, докато тя сръчно изкара колата през портата, преди да се спусне по пътя към селото, а съпругът й беше навел глава в отвращаващ опит да се консултира с картата. Стоях до портата с все още вдигната ръка и гледах как се спускат по шосето, а зад тях се вдигаше облак прах. След малко щяха да минат край бъдещото и много оспорвано местоположение на новото градско сметище. Познавате ли чувството, когато сте изяли половин бисквита и сте оставили другата половина някъде, но вече не можете да си спомните къде, така че изпитвате някакво усещане за непълнота, за незавършена работа, сякаш нещо ви сърби, а не можете да се почешете? А има и едно друго чувство, когато сте извършили нещо нечисто, нещо мръсно или екскрементално, при което сте изцапали ръцете си и не сте имали време да ги измиете, но колкото и да се напрягате, не можете да си спомните защо сте така омърсен, и единственото сигурно нещо е неотстранимата мръсотия. Обърнах се и влязох в къщата. Докато стигна дотам, убитата двойка вече беше завила зад ъгъла и беше излязла на главния път, оставяйки зад себе си облак бавно слягащ се прах.

[1] Капитан Блай (1754–1817) предприема плаване до Таити специално за да бере хлебен плод. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.